ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 629/1423/20

провадження № 51-3915ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лозова Харківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 та жителя цього АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року у виді позбавлення волі на строк 1 рік, та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 вирішено рахувати з дня його фактичного затримання - 07 лютого 2020 року. Зараховано в строк відбуття покарання термін тримання під вартою ОСОБА_4 з 07 лютого 2020 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, арешту та речових доказів у провадженні.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК, рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржуються.

Згідно з вироком суду, 04 лютого 2020 року близько 23:00 ОСОБА_4 разом зі своїми знайомими ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розпивали спиртні напої, перебуваючи в залі очікування вокзалу станції Лозова (вул. Вокзальна, 4, м. Лозова Харківської обл.). Через деякий час до них підійшли раніше їм незнайомі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які під час розмови запропонували ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснити напад на ОСОБА_13 , з метою заволодіння його мобільним телефоном «Хіаомі» моделі «Redmi 6А/16 Вlak» та грошима, на що останні погодились, при цьому заздалегідь домовившись, що мобільний телефон заберуть ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а гроші - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зайшли до другого вагону потягу № 7681, який стояв на першій колії Севастопольського напрямку залізничної станції Лозова, де на той момент перебував ОСОБА_13 . Далі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 присіли на лавку, на якій сидів ОСОБА_13 , а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 стояли поруч із ними. ОСОБА_7 , діставши із кишені куртки розкладний ніж типу «метелик» здійснив напад на ОСОБА_13 , приставивши лезо вказаного ножа до живота ОСОБА_13 та погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, пред`явивши вимогу потерпілому віддати свій мобільний телефон «Хіаомі» моделі «Redmi 6А/16 Вlak» та гроші, на що ОСОБА_13 відмовився та відштовхнув від себе ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим за вчинення розбійного нападу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, повторно, діючи в інтересах групи, для реалізації спільного умислу та подолання волі потерпілого до супротиву, схопив ОСОБА_13 за руки, тим самим не даючи останньому можливості захищатися та чинити опір, а ОСОБА_6 почав наносити потерпілому удари кулаками обох рук по голові і тулубу, внаслідок яких ОСОБА_13 впав на підлогу та схопив рукою скляну пляшку, якою хотів оборонятися, але ОСОБА_4 , вихопивши у нього вказану пляшку, вдарив нею три рази по голові потерпілого, від чого пляшка розбилася.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 почали бити потерпілого, який лежав на підлозі, по різним частинам тіла і голові, внаслідок чого останній втратив свідомість. Зазначеними діями, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , спричинили потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді поверхневої забитої рани в лівій потиличній області, синців в області проекції лівого лобного бугра, в правій та лівій навколоочних областях, по тильній поверхні лівої кисті у 1-му міжпальцевому проміжку, садна в області спинки носу.

Далі ОСОБА_7 , діючи в інтересах групи, дістав із кишені куртки ОСОБА_13 мобільний телефон марки «Хіаомі» моделі «Redmi 6А» вартістю 2034, 72 грн в чохлі типу -«бампер», вартістю 112, 17 грн, а ОСОБА_5 , діючи в інтересах групи, в свою чергу дістав з кишені куртки потерпілого гаманець, з якого викрав гроші в загальній сумі 800 грн, після чого вернув гаманець до кишені куртки потерпілого.

ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з місця злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд, спричинивши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 2946, 89 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2025 року змінив вирок районного суду щодо ОСОБА_4 , зокрема на підставі ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) зазначив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання за цим вироком повністю відбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року та остаточно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційних скаргах

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення щодо нього в частині призначеного покарання та пом`якшити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК з урахуванням положень ст. 69 цього Кодексу.

На переконання засудженого, районний суд, призначаючи йому покарання у виді реального позбавлення волі на строк 8 років, належним чином не врахував, що він перебуває: - на профілактичному обліку у лікаря-нарколога з 2019 року з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, вживання зі шкідливими наслідками»; - на диспансерному обліку у лікарів медичної частини з діагнозом «ВІЛ-інфекція ІІІ клінічна стадія, хронічний вірусний гепатит «С», гіпертонічна хвороба І ст.»; - того, що під час перебування ОСОБА_4 у місцях позбавлення волі померла його дружина, а також те, що він має на утриманні матір, яка має інвалідність ІІ групи та потребує його допомоги, та, на думку засудженого, безпідставно не застосував до нього положення ст. 69 КК. В свою чергу, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що призначене йому покарання є надто суворим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, та безпідставно залишив без змін вирок щодо нього в частині призначеного покарання.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі засудженого через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості за аналогічні корисливі злочини, в тому числі за розбій, який вчинив злочин в період іспитового строку за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року, не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не знаходиться, перебуває на профілактичному обліку у лікаря-нарколога з 2019 року з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, вживання зі шкідливими наслідками», на диспансерному обліку у лікарів медичної частини з діагнозом «ВІЛ-інфекція ІІІ клінічна стадія, хронічний вірусний гепатит «С», гіпертонічна хвороба І ст.»; відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів), та врахувавши всі обставини справи у їх сукупності суд, виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, загальних засад судочинства, дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії, а саме на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК місцевим судом встановлено не було.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційними скаргами сторін захисту та обвинувачення, в тому числі і за скаргою ОСОБА_4 , дійшов висновку про необхідність зміни вказаного судового рішення в частині призначеного покарання ОСОБА_4 та на підставі ст. 404 КПК ухвалив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання за цим вироком повністю відбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На переконання колегії суддів касаційного суду, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності обставин, які пом`якшують покарання, призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 187 КК не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. ст. 412-414 КПК, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_4 покарання на підставі ст. 69 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів уважає, що призначене засудженому покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Водночас колегія суддів звертає увагу касатора, що наявність ряду хвороб у засудженого, які, на думку ОСОБА_4 , суттєво впливають на реальне відбування ним покарання в умовах відповідної установи, можуть бути підставою для звільнення від відбування покарання в порядку виконання вироку на підставі ст. 84 КК.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3