Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

перекладача ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві з використанням телекомунікаційної платформи "EasyCon" кримінальне провадження № 0000974 щодо

ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ),

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пернік, Республіка Болгарія, громадянина Республіки Болгарія, що проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2024 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.149 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а саме, вимог ч.3 ст.349 КПК України. Прокурор вважає, що суд не виконав свій обов`язок, передбачений ст.91 КПК України, встановити всі обставини, які підлягають доказуванню, та не з`ясував всі обставини вчиненого злочину. Так, під час судового розгляду ОСОБА_8 не заперечував вербування двох дівчат та їх переміщення з метою сексуальної експлуатації до м. Лондона, проте фактично не погодився з висунутим обвинуваченням в частині вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, що залишилось поза увагою суду.

При цьому посилається на постанову Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, який висловив правову позицію, що підставою для скасування судових рішень стало те, що при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, місцевий суд допустив невиправдане спрощення та не зазначив обставини, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та які, не зважаючи на розгляд кримінального провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України, мають бути встановлені у рішенні суду. Правильне відображення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації її права на захист, дає можливість співставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною кваліфікацією.

Крім того, вказує, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, і підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання суд у вироку не навів, як і не обґрунтував підстави для незастосування додаткового покарання - конфіскації майна, яке є обов`язковим альтернативним покаранням за відповідною санкцією. Внаслідок цього призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Так, суд не врахував дійсний рівень суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого. Торгівля людьми є однією з галузей кримінального бізнесу, що розвивається найбільш стрімкими темпами у світі. Цей злочин, який грубо порушує закріплені та гарантовані Конституцією України права на свободу честь і гідність людини, становить значну суспільну небезпеку. Негативний вплив на суспільство цього явища полягає у зруйнуванні суспільної моралі, формуванні моральної деградації та відчуженості особистості, втраті родинних зв`язків, небезпечному "звиканні" громадської свідомості до негативного явища, поширенні депресивних синдромів та суіцидальних тенденцій, зростанні агресивності та жорстокості, поширенні венеричних захворювань, СНІДу. Крім того, торгівля жінками сприяє знищенню генофонду нації. Обвинувачений вчинив особливо тяжкий кваліфікований корисливий злочин, використовуючи уразливий стан дівчат під час війни, завербував їх та переміщував за кордон з метою сексуальної експлуатації.

Не погоджується і з тим, що суд врахував щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання. ОСОБА_8 не надав правоохоронним органам правдиву інформацію про співучасників, яка б сприяла їх викриттю та притягненню до відповідальності, а визнання ним вини є способом захисту, який обвинувачений вільно обрав та використав для уникнення справедливого покарання під тягарем зібраних доказів.

Тож, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням суперечить принципу справедливості та не відповідають меті покарання, оскільки в ході судового розгляду не здобуто даних про можливість його виправлення без відбування покарання. Всі обставини, які суд поклав в основу рішення про застосування ст.75 КК України, вже враховані при призначенні основного покарання на мінімальний строк, установлений у відповідній санкції, і повторне врахування цих обставин для обґрунтування рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що у ОСОБА_8 у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, який діяв за попередньою змовою з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_11 , з корисливих мотивів, виник умисел на вербування кількох осіб та переміщення їх у м. Лондон (Англія) з метою сексуальної експлуатації.

На виконання злочинного умислу ОСОБА_8 , знаючи, що ОСОБА_12 знаходиться у скрутному матеріальному становищі, 7 квітня 2023 року у період з 16:27 години по 19:05 годину за допомогою месенджеру "Telegram" завербував останню з метою її сексуальної експлуатації та запропонував роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши заробітну плату у розмірі від 800 до 1 200 фунтів стерлінгів.

Цього ж дня ОСОБА_8 , знаючи, що ОСОБА_13 знаходиться у скрутному матеріальному становищі, у період з 16:27 години по 19:09 годину за допомогою месенджеру "Telegram" завербував останню з метою її сексуальної експлуатації та запропонував роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши заробітну плату у розмірі від 800 до 1 200 фунтів стерлінгів.

В подальшому ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що він прибуде до м. Львова 24 квітня 2023 року для подальшого їх супроводження через державний кордон України.

24 квітня 2023 року о 19:10 годині ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у кафе "Domino's Pizza", розташованому за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 5, зустрілись з ОСОБА_8 , який повідомив їм умови надання сексуальних послуг. Після цього ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на автомобілі таксі попрямували до пункту пропуску "Шегині", що у Львівській області, і після перетинання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 державного кордону України ОСОБА_8 був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Записом на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, доведено, що після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта та встановлення особи обвинуваченого на запитання суду ОСОБА_8 відповів, що суть обвинувачення йому зрозуміла, він визнає себе винним і погодився давати показання. У зв`язку з цим суд за згодою прокурора, захисника та обвинуваченого на підставі ч.3 ст.349 КПК України обмежив дослідження доказів допитом ОСОБА_8 та дослідженням документів, які характеризують його особу.

Суду першої інстанції обвинувачений дослівно показав, що переписувався з дівчатами, ім`я однієї з яких ОСОБА_11 , з якими потім домовився зустрітися в Україні у м. Львові і на автомобілі таксі, які замовили дівчата, поїхали до польського кордону. На запитання прокурора ОСОБА_8 підтвердив, що 7 квітня 2023 року вів переписку в месенджері "Telegram" у період з 16 до 19 години. На запитання суду ОСОБА_8 відповів, що час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті, який він отримав у перекладі на англійську мову, він підтверджує.

В суді апеляційної інстанції, висловлюючи доводи щодо поданої прокурором апеляційної скарги, на запитання суду ОСОБА_8 відповів, що вів переписку з дівчиною на ім`я ОСОБА_11 , яка перша йому написала, що шукає роботу повії, і дві її подруги також, і просила допомогти, тому що в країні складна ситуація через війну. ОСОБА_11 знала, що він знаходився у м. Лондоні і вважала, що можливо, він зможе допомогти. На зустріч з ним у кафе у м. Львові начебто мали прийти три дівчини, але прийшли лише дві, ОСОБА_11 не прийшла. Він і ці дві дівчини поїхали до кордону і біля польського кордону його затримали. Сума від 800 до 1 200 фунтів стерлінгів, вказана в обвинувальному акті, є тими грішми, які він запропонував ОСОБА_11 .

За приписами ч.1 ст.95 КПК України показаннями є відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту обвинуваченим щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

У той же час, за логікою прокурора, для застосування положень ч.3 ст.349 КПК України необхідно, щоб під час давання показань обвинувачений повністю відтворив формулювання висунутого обвинувачення із зазначенням кваліфікуючих ознак, а не давав показання щодо обставин так, як він їх суб`єктивно сприймає, у тому числі через відсутність юридичної освіти.

Враховуючи викладене і те, що ОСОБА_8 ніколи не заперечував, що перед тим, як домовитися з потерпілими про надання їм допомоги у працевлаштуванні в сфері надання сексуальних послуг та переміщені через державний кордон України, він контактував саме з ОСОБА_11 , доводи прокурора, що ОСОБА_8 не погодився з висунутим обвинуваченням в частині вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, є надуманими.

Висновки у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, на які посилається, прокурор, не є релевантними для цього кримінального провадження, оскільки основною підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції у тому кримінальному провадженні було здійснення судового провадження за відсутності потерпілої, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Також суд касаційної інстанції погодився з доводами прокурора про невідповідність вироку суду вимогам ст.374 КПК України, оскільки в ньому при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним за ч.3 ст.185 КК України, місцевий суд не зазначив чіткого місця вчинення злочину (м. Одеса), спосіб проникнення до житла потерпілої та перелік викраденого майна.

У цьому ж кримінальному провадженні у мотивувальній частині вироку у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, суд зазначив всі обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Щодо невиконання судом обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, колегія суддів зауважує, що згідно з ч.1 ст.92 КПК України цей обов`язок покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого, а не на суд, як це вважає прокурор.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставами для скасування вироку, в тому числі вимог ч.3 ст.349 КПК України, судом першої інстанції допущено не було.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.149 КК України - вербування, переміщення людей, вчинені з метою експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілих, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб,- є вірною.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин, його відношення до вчиненого, яке виразилося у визнанні вини та усвідомленні протиправності своїх дій, а також особу винного, який не судимий, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які його обтяжують, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, установлений у відповідній санкції закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_8 таке саме за видом і розміром основне покарання, яке призначив суд першої інстанції, доводи стосовно призначення явно несправедливого через м`якість покарання безпідставні.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, враховуючи викладені раніше дані та обставини, відношення обвинуваченого до вчиненого.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд врахував тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та обставини конкретної справи, як це передбачено ч.1 ст.75 КК України, і не повинен був давати оцінку торгівлі людьми як глобальному явищу на світовому рівні з усіма можливими негативними наслідками, міркування про що викладає прокурор.

Щодо тверджень про неприпустимість врахування тих самих обставин при призначенні покарання в мінімальному розмірі та звільненні від відбування покарання з випробуванням колегія суддів зауважує, що таких заборон закон України про кримінальну відповідальність не містить. Навпаки, і загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і підстави для застосування ст.75 КК України передбачають врахування, серед іншого, і тяжкості кримінального правопорушення, і особи винного.

Конфіскація майна відповідно до санкції ч.2 ст.149 КК України є альтернативним додатковим покаранням, а не обов`язковим альтернативним, як помилково вважає прокурор. І це додаткове покарання згідно зі ст.77 КК України не може бути призначене у разі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи в апеляційній скарзі, що суд неправильно врахував щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання, необґрунтовані. Від затримання і до апеляційного розгляду ОСОБА_8 визнавав свою вину та давав показання про обставини вербування та переміщення жінок з метою експлуатації.

Прокурор стверджує, що ОСОБА_8 не надав правоохоронним органам правдиву інформацію про співучасників. Однак незрозуміло, яку інформацію міг надати обвинувачений про ОСОБА_11 , спілкування з якою відбувалося виключно у застосунку "Telegram" і яку він ніколи не бачив.

А тому оцінка прокурором визнання вини як способу уникнути справедливого покарання є виключно припущеннями.

До того ж, щире каяття зазначене в обвинувальному акті як обставина, яка пом`якшує покарання.

Додатково колегія суддів наголошує на тому, що з моменту вчинення ОСОБА_8 злочину минуло більше ніж два роки, дані про вчинення ним будь-яких протиправних дій відсутні, що лише підтверджує правильність висновків суду про можливість його виправлення без відбування.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ) залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3