Дата документу 24.04.2025 Справа№ 336/6564/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6564/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/281/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 24 квітня 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Пологи, Запорізької області, громадянина України, який має середню технічну освіту, офіційно не працевлаштований, пенсіонер, одружений, має на утриманні дружину з інвалідністю 1 групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

захисників обвинуваченого адвокатів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до набрання вироком суду законної сили ОСОБА_6 ухвалено не обирати.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати загальною сумою 4 530 (чотири тисячі п`ятсот тридцять) грн 72 коп. на залучення експертів при проведенні експертиз № СЕ-19/108-22/12200-ГТ від 10 жовтня 2022 року, № СЕ-19/108-22/11840-ГТ від 05 жовтня 2022 року.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 вересня 2022 року у справі № 3344281/22 (провадження № 1-кс/334/1326/2022) на автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «Krone», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Смак-Автотранс», юридична адреса: Запорізька область, смт Більмак, вул. Центральна, буд.34, після набрання вироком законної сили ухвалено скасувати.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості; ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Під час апеляційного перегляду дослідити докази, що характеризують особу обвинуваченого та висновок інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» від 10 жовтня 2022 року.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, судом не враховано належним чином тяжкість кримінального правопорушення, його конкретні обставини, наслідки, що настали, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину. Внаслідок цього зроблено безпідставний висновок про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, а саме - ст.75 КК України.

Зокрема, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 8 років.

Залишено поза увагою суду при прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого з випробуванням і специфіку об`єкта кримінального правопорушення. Зокрема, те, що обов`язковим додатковим об`єктом злочину є життя та здоров`я особи, що вказує на підвищену суспільну небезпеку діяння.

Не враховано судом і конкретні обставини протиправного діяння, які полягали у грубому порушенні Правил дорожнього руху та здійсненні наїзду на потерпілу на пішохідному переході, тобто в місці, що призначено для безпечного перетину проїжджої частини.

В результаті протиправних дій ОСОБА_6 настали наслідки, які носять незворотній характер, а саме - смерть особи. Зазначене, також, не було враховано судом при призначенні покарання.

При цьому, під час судового розгляду обвинувачений вину не визнав, а навпаки вказував, що причиною дорожньо-транспортної події стали порушення Правил дорожнього руху з боку загиблої, що вказує на його негативну поведінку після вчинення злочину і відсутність щирого каяття.

Сукупність вищенаведених обставин свідчить про неналежне врахування судом першої інстанції приписів ст.ст. 50, 65, 75 КК України та необґрунтоване призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Також, прокурор вважає, що судом неправильно застосовано положення ст.75 КК України в частині застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням як до основного, так і до додаткового покарання.

Так, згідно з положеннями ч.1 ст.75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано у разі призначення покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі або позбавлення волі на строк не більше 5 років. При цьому ст.77 КК України визначено, що при звільненні від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання.

Виходячи із наведених положень закону України про кримінальну відповідальність, на думку прокурора, звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є недопустимим.

Отже, суд неправильно застосував положення ст.ст.75, 77 КК України та звільнив ОСОБА_6 як від основного покарання, так і від додаткового покарання.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок. Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

У решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст.75 КК України, як результат, безпідставно його звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Так, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме те, що керуючи транспортним засобом обвинувачений ОСОБА_6 , у світлий час доби, грубо порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху, допустив наїзд на потерпілу ОСОБА_13 на нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого остання померла на місці події і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст.12 КК є тяжким. При цьому, хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_6 є необережною, проте об`єктом посягання є здоров`я іншої людини та життя.

Обвинувачений ОСОБА_6 бачив, що потерпіла має фізичні вади, пересувалася за допомогою палиці, рухалася з зупинки транспорту по тротуару у напрямку пішохідного переходу, зупинилася біля пішохідного переходу і вийшла на нього, тобто почала рух. Висновок суду першої інстанції, що в діях потерпілої ОСОБА_13 є порушення вимог пункту 4.14. «а» Правил дорожнього руху є необґрунтованими. Обвинувачений ОСОБА_6 вину свою не визнав, наполягав на тому, що потерпіла не мала виходити на пішохідний перехід поки він не проїде, зобов`язана була його пропустити, технічні характеристики автомобіля, за кермом якого він перебував, не давали йому можливості її побачити, коли вона рухалася по пішохідному переходу. Потерпіла не згодна з тим, що обвинувачений ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочину, та з визнанням цієї обставини такою, що пом`якшує його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 не розкаявся, вибачення родині потерпілої не приніс, відкрито конфліктує з потерпілою, вона вимушена звертатися із заявами до поліції, вважає, що добровільний переказ грошових коштів через відділення поштового зв`язку у розмірі 10000,00 грн не є співмірним і адекватним відшкодуванням спричиненої шкоди.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 встановив і врахував дані про його особу, а саме, «що він доходу не має, оскільки він не працює, виїхав з окупованої території, де втратив все своє майно, проживає разом з дружиною інвалідом 1 групи». Натомість, залишилося поза увагою суду, що відповідно до довідки ГУ ПФУ в Запорізькій області № 187 від 16 червня 2022 року ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 перебуває на обліку в Пологівському об`єднаному управлінні ПФУ та отримує пенсію по інвалідності, як інвалід 1 групи загального захворювання (з 07 жовтня 2021 року по 31 жовтня 2022 року). Крім цього, ОСОБА_6 має двох повнолітніх дітей (сина та дочку), дочка проживає на території м.Запоріжжя, що не заперечується і самим обвинуваченим, які за законом зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Таким чином, сімейний стан обвинуваченого, наявність зареєстрованого місця проживання: с.Воскресенівка Пологівського району Запорізької області, що є окупованою територією, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, не знижують тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого обвинуваченим за наведених у вироку обставин.?

На думку потерпілої, наведене свідчить, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання, окрім реального його відбування, не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Дані про особу обвинуваченого, наслідки, які настали у результаті скоєного, на думку потерпілої, не дають підстав для можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Згідно з вироком суду, 27 вересня 2022 року, приблизно о 10 годині 45 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «Krone», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїжджій частині вулиці Військбуд зі сторони цвинтаря «Леваневського» в напрямку проїжджої частини вул. Стартової в м. Запоріжжі. Наблизившись по вказаній вулиці до перехрестя з вул. Стартової, водій ОСОБА_6 на нерегульованому пішохідному переході, зупинив керований ним транспортний засіб, з метою подальшого виконання маневру лівого повороту в напрямку автодороги Харків-Сімферополь.

В цей час, після зупинення транспортного засобу, з правого тротуару на нерегульований пішохідний перехід, що розташований через проїжджу частину вул.Військбуд та позначений дорожньою розміткою 1.14.2 (Зебра) ПДР України і дорожнім знаком - 5.38.1 «Пішохідний перехід» ПДР України, вийшла пішохід ОСОБА_13 , яка розпочала перетин проїжджої частини та перед передньою частиною кабіни автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись справа наліво за ходом руху транспортного засобу.

Водій ОСОБА_6 , маючи можливість виявити пішохода ОСОБА_13 , яка вийшла на нерегульований пішохідний перехід та рухалась по ньому, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, та не надавши дорогу останній, відновив рух, внаслідок чого, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_13 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами, відповідно до якого:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/108-22/12200-IT від 10 жовтня 2022 року, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №4895 від 10 листопада 2022 року, смерть ОСОБА_13 настала від поєднаної тупої травми голови, шиї, тулуба та кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, переломів кісток скелету, ушкоджень внутрішніх органів при масивної внутрішньої кровотечі.

У сукупності вказані ушкодження є небезпечними для життя і за цією ознакою кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження, що знаходиться з настанням смерті у прямому причинному зв`язку.

Враховуючи характер, локалізацію, механізм і давність виникнення тілесних ушкоджень, переважання внутрішніх ушкоджень над зовнішніми, наявність ознак стиснення, увесь комплекс ушкоджень міг виникнути внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при зіткненні рухомого транспортного засобу з пішоходом з первинним контактом в зовнішню поверхню лівої нижньої кінцівки, з подальшим падінням пішохода на дорожнє покриття та з подальшим перекачуванням колесами рухомого транспортного засобу через голову та шию, тулуб та праві верхню та нижню кінцівки, у напрямку з права наліво при положенні людини на задній поверхні тіла.

Заслухавши доповідь судді; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, яка підтримала апеляційні скарги; обвинуваченого та захисників, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції зазначених вимог закону в цілому дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, а за формою вини - необережним; відомості щодо особи обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, під час досудового слідства та судового розгляду приймав активну участь у встановленні всіх обставин справи, не ухилявся від явки до суду, той факт, що останній не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, є пенсіонером, одружений, має на утриманні дружину з інвалідністю 1 групи, за місцем мешкання характеризується позитивно.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому суд врахував дії потерпілої ОСОБА_13 , яка при виході на пішохідний перехід вийшла на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе. При належному виконанні останньою вимог ПДР, а саме п. 4.14 «а», з технічної точки зору у неї була можливість уникнути ДТП.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав - добровільне часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілим та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням всіх обставин у сукупності та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі, а також призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк в межах санкції статті обвинувачення.

Проте, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів переконливого обґрунтування для такого звільнення та не в повній мірі врахував фактичні обставини та тяжкість вчиненого правопорушення, його наслідки, те, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом на нерегульованому пішохідному переході, допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, унаслідок чого і сталася вищевказана ДТП, у якій загинула пішохід ОСОБА_13 , яка рухалась саме по пішохідному переходу.

Обставини, які суд визнав такими, що пом`якшують покарання часткове відшкодування завданої шкоди та активне сприяння у розкриттю злочину, а також те, що обвинувачений є пенсіонером та має дружину, яка є особою з інвалідністю 1 групи, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням.

Окрім того, навіть в оскаржуваному вироку обґрунтовано вказано на те, що у обвинуваченого відсутнє щире каяття з приводу вчиненого.

Матеріали провадження та вирок суду свідчать про те, що обвинувачений не піддавав критиці свою протиправну поведінку, не виявляв готовності підлягати кримінальній відповідальності, а фактично намагався перекласти вину у вищевказаній ДТП на загиблу ОСОБА_13 . Окрім того, в матеріалах провадження містяться відомості про звернення потерпілої ОСОБА_8 із заявами до поліції з приводу неправомірної поведінки з боку обвинуваченого по відношенню до неї.

В свою чергу, визнання обвинуваченим під час судових дебатів своєї вини під тиском зібраних у справі доказів само по собі не може свідчити про щире каяття останнього у вчиненні злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням достатніх підстав немає, на що обґрунтовано вказує прокурор та потерпіла в апеляційних скаргах.

Застосування положень ст.75 КК України в цьому випадку колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України.

З урахуванням викладеного, вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому в зазначеній частині підлягає скасуванню на підставі ст.ст.407, 409, 413, 420 КК України, з ухваленням нового вироку.

Враховуючи ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, зокрема і його вік, те, що останній раніше не судимий, має дружину, яка є особою з інвалідністю, частково відшкодував потерпілій завдану шкоду, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України на строк 4 роки з реальним його відбуванням, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання:

за ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку у виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4