ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/211/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1104/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111 КК України
УХВАЛА

Іменем України

05 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурору про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, задоволено.

У задоволенні клопотання сторони захисту та обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу - відмовлено.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, а саме до 17.05.2025 включно без визначення застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу колегії суддів Ленінського районного суду від 19.03.2025 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 , обравши відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи сторони захисту стосовно необґрунтованості підозри ОСОБА_8 .

При цьому, захисник зазначав, що правова кваліфікація зазначена в підозрі-обвинуваченні не відповідає фактичним обставинам справи, так як вони викладені в підозрі. Обвинувачення носить неконкретний характер.

Обставини кримінального провадження свідчать про необґрунтованість обвинувачення, і про відсутність вагомих доказів про вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення, що вбачається із показів свідків обвинувачення і захисту, які під час судового розгляду не підтверджують фактичні обставини обвинувачення з приводу того, що ОСОБА_8 погодився на пропозицію невстановленого представника збройних сил рф щодо співпраці з останніми та надання допомоги у підривній діяльності проти України і надав свою добровільну згоду на виконання завдань, постановлених представниками силових структур рф, з метою створення та встановлення окупаційної влади, зокрема нового окупаційного правоохоронного органу.

Також судом не взято до уваги, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, наявність у нього родини та утриманців, зокрема, ОСОБА_8 одружений з 1996 року, має двох доньок - ОСОБА_9 , 1997 року народження, та ОСОБА_10 , 2005 року народження, має постійне місце проживання; наявність у обвинуваченого джерела постійного легального доходу, а саме наявність п`яти земельних ділянок сільськогосподарського призначення, власником яких є ОСОБА_8 і які надані в оренду сільськогосподарським підприємствам, що платять йому офіційно орендну плату; репутацію обвинуваченого, який обирався депутатом Великобурлуцької селищної ради Харківської області ІV та V скликань, був кандидатом на посаду Великобурлуцького селищного голови, раніше не судимий і до кримінальної відповідальності жодного разу не притягався.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції врахував наявність ризиків, передбачених п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази в повному обсязі судом на даний час не досліджені, та з урахуванням того, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 є особливо тяжким кримінальним правопорушенням проти основ національної безпеки України, а також конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що для запобігання доведеним у суді ризикам, слід обрати обвинуваченому саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім цього, суд першої інстанції вважав, що правових підстав для визначення ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у визначенні застави немає, враховуючи, що він підозрюється у вчиненні державної зради в умовах воєнного стану.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, одружений та має двох доньок, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину - державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Доводи захисника про те, що судовим розглядом, на думку сторони захисту, вже встановлено, що стороною обвинувачення не доведено висунуте обвинувачення, колегія суддів вважає передчасним, оскільки лише дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, перевіривши всі обставини під час судового провадження, суд першої інстанції може дійти висновку про обґрунтованість чи необґрунтованість пред`явленого обвинувачення та доведеність всіх елементів складу злочину, тому на даному етапі апеляційний суд позбавлений можливості досліджувати ці обставини відповідно до положень ч. 2 ст. 422-1 КПК України.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, наявність у нього родини та репутації, є вагомими, проте не мають вирішального характеру під час розгляду питання про продовження строку дії запобіжного заходу, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою або процесуальної ефективності застосування інших менш суворих запобіжних заходів.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: