Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

7 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з використанням підсистеми "Електронний суд" кримінальне провадження № 0000983 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Сімферополя Автономної Республіки Крим,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 22.11.2024 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 - задоволено частково. Суд ухвалив стягнути із ОСОБА_10 : на користь ОСОБА_8 375 135 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 4 723 грн витрат за проведення соціально-психологічного дослідження та 23 700 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_6 375 135 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 24 300 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_11 375 135 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 4 723 грн витрат за проведення соціально-психологічного дослідження; на користь ОСОБА_7 375 135 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Також суд ухвалив заставу в сумі 499 460 грн, внесену ОСОБА_12 , за розпорядженням останньої в рівних частинах перерахувати на рахунки потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 у рахунок компенсації за цивільними позовами потерпілих про відшкодування моральної шкоди в сумі по 124 865 грн кожному.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, пом`якшити ОСОБА_10 призначене за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років і застосувати до нього положення ст.75 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неповноту судового розгляду, оскільки суд не розглянув клопотання сторони захисту про допит свідків та дослідження документів, у тому числі не допитав свідка ОСОБА_13 - іншого водія.

Також вважає, що висновки суду про невизнання обвинуваченим вини не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. ОСОБА_10 давав показання, в яких повністю визнав обставини справи і вказував, що орган досудового розслідування не дав належну оцінку технічному стану іншого транспортного засобу та діям свідка ОСОБА_13 .

Що стосується призначеного покарання, то воно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Захисник не погоджується з висновком суду про відсутність щирого каяття, оскільки ОСОБА_10 неодноразово звертався до потерпілих і просив вибачення, визнав цивільні позови, вжив заходи для часткового відшкодування завданої шкоди. За клопотанням обвинуваченого грошові кошти в сумі 499 460 грн, внесені в якості застави, були спрямовані на відшкодування шкоди потерпілим. ОСОБА_10 не судимий, має на утриманні чотирьох дітей, після вчинення кримінального правопорушення працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. До того ж, на час ухвалення вироку минуло майже 5 років після вчинення кримінального правопорушення, протягом яких обвинувачений до будь-якої відповідальності не притягувався. Ці обставини та дані, на переконання захисника, свідчать про безпідставне не застосування судом положень ст.75 КК України.

Крім того, призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не врахував, що ОСОБА_10 не мав такого права, а тому не міг бути його позбавлений.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_10 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , за наступних обставин.

3 грудня 2019 року близько 14 години 40 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем "Porsche Cayenne" д/н НОМЕР_1 , не маючи при собі посвідчення водія, чим порушив вимоги п.2.1 "а" Правил дорожнього руху (далі - ПДР), рухався по вул. Островського в м. Буча Київської області від вул. Богдана Хмельницького в напрямку нерегульованого перехрестя з вул. Польовою. Під'їжджаючи до вказаного перехрестя, ОСОБА_10 порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 "б", 16.11 ПДР та не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу".

Вказані порушення виразились у тому, що ОСОБА_10 не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, при наближенні до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг не дав дорогу автобусу "РУТА 22" д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_16 , який рухався по вул. Польовій у напрямку вул. Нове шосе по головній дорозі, внаслідок чого здійснив зіткнення, від якого цей автобус перекинувся на правий бік.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автобуса ОСОБА_14 та ОСОБА_15 отримали тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, від яких загинули на місці пригоди.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, - є вірною.

Стверджуючи про неповноту судового розгляду, захисник не конкретизує, яке клопотання сторони захисту не було розглянуто, які свідки не допитані і які докази не досліджені. Що стосується свідка ОСОБА_16 , то судом вживались заходи для його виклику в судове засідання, у тому числі неодноразово постановлювались ухвали про надання доручення органу досудового розслідування встановити фактичне місце проживання свідка, надавались запити до Міністерства оборони України з метою встановлення, чи не був свідок мобілізований за призовом. Однак встановити місце проживання/перебування свідка, який продав квартиру, в якій раніше проживав, не представилося можливим (т.5 а.с.84-87, 123, 125, 199, 200).

При цьому захисник не вказує, які обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, залишилися недослідженими, і оскаржує вирок суду лише в частині призначеного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Всупереч доводам апеляційної скарги дотримав суд і вимог закону, через які реалізуються принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, обставини його вчинення, зокрема, світла пора доби, хороші видимість та погодні умови, відсутність порушень вимог ПДР з боку інших осіб, невідворотність суспільно небезпечних наслідків у виді загибелі двох людей. Що стосується особи винного, то він судимостей на має, позитивно характеризується, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, відсутні. Взяв до уваги суд і думку потерпілих, які просили призначити ОСОБА_10 суворе покарання.

Зважаючи на пост-кримінальну поведінку ОСОБА_10 , який вибачився перед потерпілими лише через півтора роки після вчинення злочину, протягом більше ніж 5 років не вживав належних заходів для відшкодування їм завданої шкоди і не звертався до них з цього приводу, висновки суду про відсутність щирого каяття, а відтак і обставини, яка пом`якшує покарання, є правильними.

На користь цього свідчить і позиція обвинуваченого в суді першої інстанції, який на початку судового розгляду вину визнавав частково, цивільні позови не визнавав, взагалі. Після заміни судді ОСОБА_10 також вину у вчиненні злочину визнавав частково, незважаючи на очевидність допущених ним порушень ПДР. При цьому намагався перекласти частину провини на свідка ОСОБА_13 і стверджував, що двері автобуса були відкриті, ОСОБА_15 випав через відкриті двері і внаслідок цього загинув, а сам автобус рухався по центру дороги, що спростували свідки.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений, висловлюючи доводи на підтримку апеляційної скарги, висунув версію, що автобус перекинувся не від зіткнення з його автомобілем, а від дій водія автобуса, які були реакцією на зіткнення і були вчинені з метою збереження рівноваги автобусом.

Така позиція, яка полягає у намаганні у будь-який спосіб виправдати свої незаконні дії і впертому небажанні критично оцінити та усвідомити їх, відсутності готовності нести відповідальність, лише підтверджує правильність висновків суду, який призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі і не знайшов підстав для звільнення від його відбування з випробуванням, вважаючи, що це буде явно несправедливим.

Тобто суд взяв до уваги зазначені раніше дані й обставини, в тому числі ті, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк, установлений у санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні обвинуваченого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, та відповідатиме принципу невідворотності покарання.

Обґрунтованим є і призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на те, що ОСОБА_10 допустив грубе та умисне порушення вимог ПДР та наслідки його дій.

Позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим додатковим покаранням, установленим у санкції ч.3 ст.286 КК України. При цьому у ст.55 КК України не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, - це фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку (загальний) і керує транспортним засобом, незалежно від того, чи має вона на це право. Отже, додаткових вимог до суб`єкта, а саме наявність у нього права на керування транспортними засобами, ст.286 КК України не містить.

Отже, ні норми Загальної частини КК, ні ст.286 КК України не містять застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами у контексті розглядуваного питання лише сприяє досягненню мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

З урахуванням підвищеної суспільної небезпечності дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, попереджувальна мета додаткового покарання набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами, так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Таке рішення повністю узгоджується з висновком про застосування норми права у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 702/301/20, у відповідності з яким особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 2861 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2024 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3