Провадження 1-кс/127/4490/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження № 0002341 внесеного до ЄРДР 29.03.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно, за фіксування судового розгляду технічними засобами, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло вищевказане клопотання прокурора ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивовано тим, що Вінницькою окружною прокуратурою Вінницької області здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідування у кримінальному провадженні № 0002341 від 29.03.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із чим у органу досудового розслідування постала необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на майно.

Під час розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що матеріали вказаного кримінального провадження 29.03.2016 прокурором прокуратури міста Вінниці, юристом 1 класу ОСОБА_8 виділено з матеріалів кримінального провадження за № 00000072 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Відділенням розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000072 за ознаками кримінального правопорушення ч. 3 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що 01.09.2009 ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 , під приводом формальної застави квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , вели її в оману, внаслідок чого дану квартиру продали, чим заподіяли останній матеріального збитку.

За результатами проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження до Вінницького міського суду Вінницької області направлено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Після чого, 31.05.2019 Вінницьким міським судом Вінницької області за результатом судового розгляду ОСОБА_9 визнано винним за ч. 3 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Згідно вироку суду, що ОСОБА_9 будучи керівником приватного підприємства «Санта-Марія» (код ЄРДПОУ 14358417, юридична адреса: 24600, Вінницька область, Крижопілський район, вул. Коцюбинського 1, дата анулювання 31.12.2010 р.), діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи корисливу мету, зловживаючи довірою та переконуючи ОСОБА_5 у добросовісності своїх намірів, переконав останню укласти договір застави на належну їй на праві приватної власності квартиру з метою отримання грошових коштів та подальшого їх внесення в спільний розвиток бізнесу ОСОБА_9 та онука ОСОБА_5 - ОСОБА_11 , який буде включений до числа керівників приватного підприємства «Санта-Марія».

В подальшому, ОСОБА_5 будучи введеною в оману та перебуваючи в офісному приміщенні приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_2 , уклала договір купівлі-продажу від 01.09.2009 на належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Після чого, ОСОБА_9 , не маючи наміру вносити кошти в розвиток бізнесу, отримав від ОСОБА_10 , який представляв інтереси покупця ОСОБА_13 грошові коштів в якості оплати за умовами договору купівлі-продажу квартири, та не передавши їх ОСОБА_5 розпорядився ними на власний розсуд.

Поряд із цим, 29.03.2016 прокурором прокуратури міста Вінниці ОСОБА_8 з матеріалів кримінального провадження № 00000072 за ознаками кримінального правопорушення ч. 3 ст. 190 КК України, було виділено матеріали за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , в окреме провадження за № 0002341 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування кримінального провадження № 0002341 допитано в якості потерпілого ОСОБА_5 , яка повідомила, що 01.09.2009 року ОСОБА_9 приїхав разом з її онуком ОСОБА_11 до неї в квартиру та зав`язали розмову про те що хочуть зайнятись спільним бізнесом але для цього їм необідні гроші і повідомили їй що вона має їм допомогти, що ОСОБА_9 знає людину яка може все організувати та через два місяці вже всі кошти повернуться та що її квартира буде заставлена на певний час. ОСОБА_9 також повідомив що все буде оформлено лише формально і що він домовився з ОСОБА_10 .. Трохи пізніше, ОСОБА_9 та її онук, приїхали знову до її квартири та повідомили щоб вона збиралась та брала всі необхідні документи і те що їх всіх вже чекають у нотаріуса. Приїхавши до нотаріуса, ОСОБА_9 взяв її паспорт та віддав його секретарю для оформлення. Нотаріус ОСОБА_14 не роз`яснив їй суть договору, пізніше ОСОБА_5 сама помітила, що це договір купівлі-продажу, а не внесення квартири під заставу, після чого вона заявила що нічого не продає та підписувати нічого не буде, проте нотаріус повідомив що це все формальність та щоб остання не хвилювалась. Сам договір ОСОБА_5 не перечитувала, але повірила нотаріусу та підписала даний договір, в подальшому, ОСОБА_10 передав кошти ОСОБА_9 , який поклав їх в кишеню.

Після укладення договору купівлі- продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 продовжувала проживати за у вказаній квартирі. У подальшому, 26.04.2012, у той час коли ОСОБА_5 перебувала в лікарні до неї зателефонувала її донька ОСОБА_15 , яка повідомила, що до її квартири прийшли невідомі особи та повідомили, що їх буде примусово висилено, оскільки є відповідне рішення суду. Згодом вже було встановлено, що цими людьми був державний виконавець, та ОСОБА_10 , який діяв на підставі доручення власниці квартири ОСОБА_13 . Після цього, працівниками ДВС та ОСОБА_10 було примусово висилено з квартири ОСОБА_5 її батька та її доньку, при цьому в квартирі залишилися всі меблі та особисті речі.

Відповідно до клопотання ОСОБА_5 поданого до слідчого, остання вважає, що усі докази, які перебувають у даному кримінальному провадженні, а також обставини, які встановлені вироком суду стосовно ОСОБА_9 доводять вину інших осіб причетних до вчинення злочину, а тому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_5 звернулася з відповідним клопотанням про накладення арешту до прокуратури, оскільки вказана квартира являється предметом даного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим остання просить накласти арешт на дану квартиру, яка на даний момент належить третім особам.

Слідчим у вказаному кримінальному провадженні зазначена квартира визнана речовим доказом.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з частиною першою та другою статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка інші фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотання про арешт майна.

У зв`язку з вищевказаним, з метою забезпечення належного розслідування по кримінальному провадженню, зберігання речових доказів та недопущенні можливості їх втрати або знищення виникла необхідність в арешті майна.

На підставі викладеного, прокурор просив слідчого суддю клопотання задовольнити.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримав та просив клопотання задовольнити у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання прокурора та пояснив слідчому судді, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 29.10.2024 ОСОБА_6 придбала дану квартиру та є законим власником, а тому просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Власник майна ОСОБА_6 підтримала свого захисника та просила відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на її власність, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Так, згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Забороняється накладати арешт на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання" і статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки".

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В силу ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Як зазначено вище, згідно з частиною першою статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В ході розгляду, з матеріалів доданих до клопотання не вбачається наявності жодного доказу на предмет наявності підстав, а також обґрунтування того, що потреби досудового розслідування, з часу внесення відомостей до ЄРДР, а саме 29.03.2016, виправдовують необхідність накладення арешту на майно осіб, які не мають жодного відношення до кримінального провадження.

Також, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що на даний час належить ОСОБА_16 , шляхом заборони використання та із забороною у будь-який спосіб розпоряджатись (у тому числі, але не виключно: відчужувати, обтяжувати, передавати в заставу, оренду) та використовувати (у тому числі; але не виключно: вести будь-які будівельно-монтажні, опоряджувальні та будь-які будівельні роботи), повністю позбавляє власника майна користуватися даною квартирою, що призводить до негативних наслідків.

Накладення заборони користування квартирою є порушенням гарантованого Конституцією України права власності, що включає в себе володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесено до заходів забезпечення кримінального провадження, тому, для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обов`язково повинна бути наявна досить обґрунтована підозра.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручаюся у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що прокурором не доведено необхідності такого арешту з посиланням на належні, допустимі докази, тому слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно є необґрунтованим, невмотивованим та не доведеним, а тому задоволенню не підлягає

На підставі викладеного та керуючись ст. 131, 132, 170, 171, 172, 174, 175 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження № 0002341 внесеного до ЄРДР 29.03.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, однак оскарження не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя