Справа № 130/923/25
Провадження №11-кп/801/665/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000027 від 08 березня 2025 року,

за апеляційною скаргою прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року,

яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Будьки Жмеринського району Вінницької області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, військовозобов`язаного, непрацевлаштованого, неодруженого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024 за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді одного року пробаційного нагляду зі покладенням обов`язків, передбачених ст.59 -1 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк сто годин.

Відповідно до статей 71, 72 Кримінального кодексу України за сукупністю вироків до призначеного покарання ухвалено повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2024 року, який виконувати самостійно, і обрано ОСОБА_7 остаточну міру покарання у виді громадських робіт на строк сто годин та пробаційного нагляду на строк один рік з обов`язками, передбаченими статтею 59-1 Кримінального кодексу України : 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_7 7 березня 2025 року, о 17-40 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на зупиночній залізничній платформі в с. Будьки Жмеринського району Вінницької області, у ході конфлікту з неповнолітнім ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в область грудей, заподіявши йому фізичний біль та не спричинивши тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_7 у присутності захисника ОСОБА_10 надав письмову заяву, відповідно до якої він беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України, погоджується з встановленими досудовим дізнанням обставинами, ознайомлений з обмеженнями права апеляційного оскарження вироку суду, передбаченими частиною другою статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, згідний з розглядом обвинувального акту судом у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду.

Потерпілим ОСОБА_9 та його законним представником ОСОБА_11 надано також письмову заяву, в якій вони погодились з встановленими досудовим розслідуванням обставинами, зазначили, що вони ознайомлені з обмеженнями права апеляційного оскарження вироку, передбаченими частиною другою статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, та погодились з розглядом обвинувального акту у спрощеному провадженні.

Прокурор ОСОБА_8 подав клопотання про розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду та виклику учасників судового провадження на підставі частини першої статті 302 Кримінального процесуального кодексу України.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України, як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 не оскаржує вирок у частині кваліфікації та доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , а лише просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді громадських робіт строком 200 годин. На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024, та обрати ОСОБА_7 остаточну міру покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 місяці 15 днів, з покладанням обов?язків, передбачених п. 1-3 ч. 2 ст. 59-1 Кримінального кодексу України: 1) періодично з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. У резолютивній частині вироку зазначити про початок строку відбування покарання ОСОБА_7 з моменту постановлення на облік уповноваженим органом з питань пробації. У решті просить оскаржуваний вирок залишити без змін.

На переконання прокурора, оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст.50, 65 КК України, зокрема суд першої інстанції не врахував: ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, а також дані про обвинуваченого, який раніше судимий, а тому призначив йому покарання, яке є явно несправедливим унаслідок м`якості, не сприяє досягненню мети покарання, яка передбачена ст. 50 КК України, зокрема не дає можливість виправити обвинуваченого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим вироком Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.05.2024, за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у виді одного року пробаційного нагляду, належних висновків для себе не зробив, не розкаявся, та вчинив новий умисний кримінальний проступок проти здоров?я неповнолітньої особи, що свідчить про сталу кримінальну поведінку.

Вважає, що рішення суду щодо призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді громадських робіт строком на 100 годин, а також вказівка суду на самостійне виконання покарань за вироками, суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65, 72 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст.ст. 34, 50, 65, 66, 67 КК України) та відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Окрім того, звертає увагу на те, що у резолютивній частині вироку судом у порушення вимог п. 2 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України не зазначено дані щодо початку строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень 302 КПК України, тобто у спрощеному провадженні.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку за викладених у вироку обставин та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.126 КК України, у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому вирок суду у цій частині в апеляційному порядку не переглядається. Колегія суддів ураховує фактичні обставини, установлені судом першої інстанції.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції урахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком; обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття і сприяння розкриттю кримінального проступку, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також особу винного, який характеризується позитивно (а.с.51), раніше судимий вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2024 року за частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України до пробаційного нагляду на строк один рік (а.с.40-41), на обліку у лікарів- нарколога та психіатра не перебуває (а.с.53-54). З огляду на це, суд першої інстанції уважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Однак, на переконання колегії суддів, таке покарання не відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, не є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром не є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на викладене вище, вирок суду першої інстанції у частині призначення покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати та ухвалити новий вирок у цій частині

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді 100 годин громадських робіт, суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував конкретні особливості вчиненого кримінального правопорушення й обставин його вчинення.

Зокрема, поза увагою суду залишилося те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, хоч і відноситься до кримінальних проступків, однак спрямоване на порушення, закріпленого у Конституції України, права кожної людини на здоров`я, а також посягає на волю, честь і гідність особи, її психічну недоторканність.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим вироком Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.05.2024, за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, до покарання у виді одного року пробаційного нагляду, належних висновків для себе не зробив, не розкаявся, оскільки вчинив новий умисний кримінальний проступок проти здоров?я неповнолітньої особи, що свідчить про сталу кримінальну поведінку.

Зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального проступку, характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , його схильність до вчинення кримінальних правопорушень, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді 100 годин громадських робіт є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки воно не відповідає загальним засадам призначення покарання, а також принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах відбування покарання у виді 200 годин громадських робіт, тобто у межах верхньої санкції ч.1 ст.126 КК України.

Саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охороні прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Крім того, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 засуджений вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024 за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, до покарання у виді одного року пробаційного нагляду, тому відповідно до положень ч.1 ст.49-2 КВК України строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Так, на виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024 ОСОБА_7 26.06.2024 було поставлено на облік у органі пробації.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України вбачається, що лише основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Разом з тим, вказане залишилося поза увагою суду першої інстанції, оскільки судом при постановленні вироку зазначено про приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024, який ухвалено виконувати самостійно, та про обрання остаточної міри покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин та пробаційного нагляду на строк 1 рік з обов`язками, передбаченими ст. 59-1 КК України.

У той час, коли п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України передбачено, що 1 дню обмеження волі відповідає 1 день пробаційного нагляду. Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 72 КК України 1 дню обмеження волі відповідає 8 годин громадських робіт. З огляду на наведене, 8 годин громадських робіт відповідає 1 дню пробаційного нагляду.

На момент постановлення оскаржуваного вироку Жмеринським міськрайонним судом невідбута частина покарання призначеного ОСОБА_7 за попереднім вироком складала 2 місяці 20 днів.

Таким чином, суду першої інстанції необхідно було зазначити про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків, а саме про те, що до призначеного покарання необхідно повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024, обравши остаточну міру покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 місяці 15 днів з покладенням обов?язків, передбачених п. п. 1,2,3 ч. 2 ст. 59-1 КК України.

Таким чином, рішення суду щодо призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді громадських робіт строком на 100 годин, а також вказівка на самостійне виконання покарань за вироками, суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65, 72 КК України та роз?ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, з резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції у порушення вимог п. 2 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України не зазначено дані щодо початку строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_7 .

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З урахуванням викладеного, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням у цій частині нового вироку, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 126 КК України у частині призначеного покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024, та призначити ОСОБА_7 остаточну міру покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 місяці 15 днів, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1-3 ч. 2 ст. 59-1 Кримінального кодексу України, а саме: 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту постановлення його на облік уповноваженим органом з питань пробації.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4