Житомирський апеляційний суд
Справа №294/117/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/563/25
Категорія ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000340 за апеляційною скаргою прокурора Чуднівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 10 березня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Краснопіль Чуднівського району Житомирської області, з повного загальною середньою освітою, пенсіонера, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

На підставі ч.1 ст.91-1 КК України застосовано до ОСОБА_7 обмежувальний захід та покладено на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк 3 (три) місяці,

в с т а н о в и в:

За обставин встановлених судом та зазначених у вироку, ОСОБА_7 в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно вчинив фізичне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , з якою він спільно проживає, пов`язаний спільним побутом, маючи взаємні права та обов`язки, становлячи сім`ю, за наступних обставин.

Так, близько 18 години 30 хвилин 26.12.2024, ОСОБА_7 , в стані алкогольного сп`яніння перебував за адресою свого проживання в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , де між ним та його матір`ю ОСОБА_9 виникла словесна суперечка, в ході якої у нього виник раптовий умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень останній.

Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , в цей же час, день, місці та за вказаних обставин, ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті сімейні цінності та норми моралі, використовуючи свою фізичну перевагу над ОСОБА_9 , користуючись тим, що в силу свого похилого віку та стану здоров`я остання не могла чинити опір, а також безпорадним станом матері, ліктем правої руки, умисно наніс ОСОБА_10 один удар в ділянку грудної клітки, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді: перелому грудини у нижній третині, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень так як визвали тривалий розлад здоров`я і не являються небезпечними для життя.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді 1 року позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. На підставі ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк 3 (три) місяці. В решті вирок суду залишити без змін. Вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції не врахував вимоги ч.3 ст.61 КК України, а саме те, що останньому на час ухвалення вироку виповнилось 64 роки, тобто він є особою, яка досягла пенсійного віку, а тому до нього не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Потерпіла ОСОБА_9 будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явилась. Клопотань про відкладення апеляційного розгляду не заявляла.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора в підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У вироку суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності їх позиції не було, їм роз`яснено, що у даному випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному спричиненні середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілої, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України кваліфіковані правильно.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання у виді обмеження волі обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не врахував положення ч.3 ст.61 КК України.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

З вироку суду вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують його покарання.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на вимоги ч.3 ст.61 КК України про те, що обмеження волі не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років.

Згідно ксерокопії паспорта громадянина України (а.п. 27-29) ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час ухвалення вироку йому виповнилось 64 роки, а тому він є особою, яка досягла пенсійного віку, що виключає призначення йому покарання у виді обмеження волі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому він підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини кримінального провадження, що обтяжують та пом`якшують його покарання.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 відноситься до нетяжких злочинів.

Також, апеляційним судом враховано особу обвинуваченого, який не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою пенсійного віку та раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, апеляційний суд визнає щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, апеляційний суд визнає вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку і щодо особи, з якою він перебуває у сімейних відносинах.

З урахуванням наведеного та обмежень, передбачених ч.3 ст.61 КК України при призначенні покарання, колегія суддів приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_11 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч.1 ст. 122 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, наявність пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу обвинуваченого, який вину визнав повністю, раніше не судимий, на спеціалізованих обліках не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, а також позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка просила його суворо не карати (а.п.25), колегія суддів вважає можливим застосувати до призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання положення ст. 75 КК України та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, на підставі статті 91-1 КК України, в інтересах потерпілої від кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, колегія суддів вважає за доцільне одночасно із призначенням обвинуваченому ОСОБА_7 покарання застосувати до нього на строк три місяці обмежувальний захід, передбачений пунктом 5 частини 1 вказаної статті у виді направлення для проходження програми для кривдників.

На думку колегії суддів саме таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора Чуднівської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Романівського районного суду Житомирської області від 10 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75,76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Встановити ОСОБА_7 іспитовий строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

На підставі положень ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Копію вироку направити до Чуднівської міської ради Житомирської області для організації та забезпечення проходження ОСОБА_7 програми для кривдників відповідно до положень статті 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Роз`яснити ОСОБА_7 , що умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 390-1 КК України.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді :