Справа № 161/1196/25 Провадження №11-кп/802/388/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000384 від 29.08.2024 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк - 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 , ПАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування завданої моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 904000 (дев`ятсот чотири тисячі) гривень завданої моральної шкоди та 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ПАТ «Страхова Група «ТАС» в користь потерпілої ОСОБА_9 страхове відшкодування сумі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в доход держави 32 631 (тридцять дві тисячі шістсот тридцять одну) гривню 90 (дев`яносто) копійок судових витрат по справі за проведення експертиз.

Запобіжний захід домашній арешт (з забороною залишати місце свого проживання у певний період доби, з покладенням обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України), продовжений відповідними судовими рішеннями, залишено до набрання вироком законної сили.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 28.08.2024 року близько 21.33 години, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz» модель «E 270 CDI» р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись неподалік будинку №19 по вулиці Центральна (Тарасова) села Милуші Луцького району Волинської області, у напрямку руху від міста Ковель до міста Луцьк, із перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах понад 50 км/год, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, а саме: своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину дороги з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №450 від 30.09.2024 року пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: травматичних ампутацій численних ділянок тіла - голови, нижніх кінцівок, розтрощення голови, розтрощення тулуба, множинних зламів кісток скелету із розривами та забоями внутрішніх органів, множинних саден всього тіла, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 17.01.1995 року, наказ №6, п.2.1.3 дані тілесні ушкодження належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого. Смерть ОСОБА_11 настала від травматичної ампутації численних ділянок тіла.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди i наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.2.3. б), п.12.3, п.12.4, п.12.9. б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями.

- в порушення вимог п.2.3 б) Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керування транспортним засобом та, відповідно, не зреагував на зміну дорожньої обстановки;

- в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України у разі виявлення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- в порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України - у населеному пункті рухався із швидкістю більше 50 км/год;

- в порушення вимог п.12.9 б) Правил дорожнього руху України, перевищив максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (а.п.181-189).

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на те, що не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого, апеляційна скарга подається в частині неповноти дослідження доказів при розгляді цивільного позову та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Вказує на те, що відповідно до акту судово-медичної експертизи № 450 від 30.09.2024 року, де крім зазначених у акті тілесних пошкоджень, було проведено дослідження на встановлення наявності у ОСОБА_11 алкогольного сп`яніння. Згідно заключення експерта - ОСОБА_11 перебував у стані середнього ступеня сп`яніння, наявність алкоголю становила більше 2,67 проміле.

До ознак середнього ступеня сп`яніння відноситься дезорієнтація в просторі та часі, значне уповільнення реакції, людина може втрачати здатність до раціонального мислення та адекватного сприйняття ситуацій, встановлення цього факту впливає на цивільну відповідальність.

Звертає увагу суду на те, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Одночасно, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.1193 ЦК України).

Однак, задовольняючи частково цивільний позов, суд першої інстанції не навів жодних обгрунтувань суми задоволеного цивільного позову, не з`ясував, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Крім того не врахування фактичних обставин, які були зазначені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, повинні бути враховані і під час призначення міри покарання, зокрема порушення Правил дорожнього руху із сторони пішохода.

Враховуючи всі обставини справи та характеристику особи обвинуваченого, його вік, на переконання сторони захисту, суд першої інстанції мав достатньо підстав при призначенні міри покарання застосувати положення ст.75 КК України.

Крім того вважає, що відсутність у матеріалах кримінальної справи акту судово-медичної експертизи № 450 від 30.09.2024 року, позбавило суд можливості встановити тяжкість тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_11 та в результаті визнати ОСОБА_7 винним за ч.2 ст.286 КК України.

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України скасувати та ухвалити новий вирок (а.п.195-199).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив; потерпілу та її представника, які заперечили доводи апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно п.3 ч.2 ст.283 КПК України є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий документ, яким визнається достатність доказів зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів сторони захисту. Обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його передаванням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку, як це передбачено ст.293 КПК України. Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах.

За приписами ст.349 КПК України, після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як слідує з вироку суду судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, було здійснено на підставі положень ч.3 ст.349 КПК України, а саме визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Згідно журналу судового засідання та технічного запису судового засідання від 06.03.2025 року в судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, вказаних в обвинувальному акті, визнав повністю.

Сторони кримінального провадження погодились з запропонованим порядком розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють сторони кримінального провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, переконався у добровільності позиції обвинуваченого.

Враховуючи наведене суд першої інстанції обмежився лише допитом обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав свою вину в повному обсязі та надав в судовому засідання пояснення, які фактично узгоджуються з обставинами, які викладені органом досудового розслідування в обвинувальному акті та не вважав доцільним досліджувати інші докази, в тому числі досліджувати акт судово-медичної експертизи № 450 від 30.09.2024 року щодо отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні дала показання щодо обставин, викладених у обвинувальному акті, не заперечувала те, що її чоловік ОСОБА_11 переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу будучи в стані алкогольного сп`яніння, але слідкував за ситуацією на дорозі і був обережним, що підтверджено камерами з відоспостереження.

При цьому суттєвих розбіжностей між показаннями обвинуваченого та змістом фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, та показаннями потерпілої не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції у обвинуваченого ОСОБА_7 було два захисника - адвокати ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , які повністю підтримали позицію обвинуваченого щодо розгляду справи в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Ніяких клопотань про долучення до матеріалів справи та дослідження акту судово-медичної експертизи № 450 від 30.09.2024 року не заявляли.

Зі змісту апеляційної скарги захисника слідує, що матеріли справи не місять акту судово-медичної експертизи № 450 від 30.09.2024 року щодо отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , а також перебування останнього у стані середнього ступеня алкогольного сп`яніння, що свідчить зокрема про порушення Правил дорожнього руху зі сторони пішохода.

При цьому, як також слідує з журналу судового засідання та технічної фіксації, захисники, які приймали участь в судовому засіданні в суді першої інстанції, будь-яких заперечень чи зауважень на показання обвинуваченого щодо локалізації спричинених потерпілому тілесних ушкоджень та вини останнього у порушенні Правил дорожнього руху не висловлювали.

Тобто підстав для скасування судового рішення у зв`язку з неповнотою судового рішення, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не встановлено.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції в даному конкретному випадку діяв цілком законно та узгоджено з нормами діючого кримінального процесуального законодавства, ухвалений ним вирок є обґрунтованим та умотивованим, а тому немає підстав для задоволення в цій частині вимоги апеляційної скарги захисника.

У апеляційній скарзі захисник вказує про те, що призначаючи покарання судом першої інстанції не було належним чином враховано порушення ПДР потерпілим ОСОБА_11 та перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня, характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання.

Таким чином захисник вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його надмірну суворість, у зв`язку з чим просить застосувати до обвинуваченого при призначенні покарання положення ст.75 КК України.

Однак, з такими доводами захисника, що викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього кримінального правопорушення, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили кримінальне правопорушення і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року суд наголосив, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним».

Водночас, положеннями положення ч.1 ст.75 КК України передбачають, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в повній мірі дотримався.

Місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке згідно із ст.12 цього ж Кодексу, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, де проживає у багатодітній сім`ї, по місцю попереднього навчання та по місцю роботи характеризувався позитивно, вину у вчиненому повністю визнав.

Також враховано характер допущених обвинуваченим порушень значне перевищення швидкості руху у населеному пункті, де проживає значна кількість людей, дітей тощо, навіть наявність двох пішохідних переходів не змусило обвинуваченого її зменшити, що з великою вірогідністю і унеможливило б настання наслідкі в у виді смерті потерпілого, зважаючи на ту обставину, що він переходив дорогу поміж ними (при цьому, це порушення, допущене пішоходом, не зменшує суспільної небезпечності вчиненого ним злочину). Саме такі порушення ПДР він вчиняв неодноразово, за що притягувався до адміністративної відповідальності, що також свідчить про відсутність щирого каяття після вчинених ним неправомірних дій та сплати відповідних стягнень, оскільки він стало продовжував таку поведінку, внаслідок чого і наступили тяжкі наслідки смерть потерпілого, збитки потерпілій не відшкодовані на протязі тривалого часу з моменту ДТП, позицію потерпілої, яка наполягала на позбавленні його волі та позбавленні його права керувати транспортними засобами.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс повне визнання винуватості.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не вбачав.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно не віднесено до пом`якшуючих обставин щире каяття. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував, окрім іншого вказавши, що визнання особою своєї вини автоматично не може свідчити про наявність щирого каяття.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається апелянт щодо міри призначеного покарання обвинуваченому, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд повністю дотримався чинного законодавства, врахував наведену практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно до критеріїв пропорційності, розумності, справедливості та достатності, покарання в розмірі ближчому до мінімальної межі санкції інкримінованої частини статті КК України з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить захисник обвинуваченого, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Встановлені судом характеризуючі дані про ОСОБА_7 що містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме те, що він є особою молодого віку, не судимий, його позитивні характеристики, відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку суду як першої так і апеляційної інстанцій, не утворюють підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника в частині порушення ПДР потерпілим ОСОБА_11 апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Захисник зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку тому, що потерпілий також порушив ПДР.

Колегія суддів зазначає, що протиправність дій потерпілого пішохода не у всякому випадку виключає винуватість засудженого. Той факт, що внаслідок порушення ПДР (переходив дорогу поза пішохідним переходом) потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху, не викликає сумніву. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил дорожнього руху. Потерпілий переходив проїзну частину дороги між двома пішохідними переходами в населеному пункті. При цьому, це порушення, допущене пішоходом, не зменшує суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Таку позицію зазначено і в постанові Верховного Суду від 14.01.2025 року у справі № 592/7961/18.

Крім цього не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку в частині призначеного покрання, апеляційним судом не встановлено.

Щодо доводів апелянта про підстави для зменшення розміру стягнення моральної шкоди, то вони на думку апеляційного суду є безпідставними та необгрунтованими.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст.16 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку розгляду провадження потерпіла подала цивільний позов, в якому моральну шкоду оцінену в 2 000 000 гривень, обґрунтувала душевними стражданнями, які виникли у зв`язку із смертю чоловіка, втратою єдиної рідної та близької людини у її житті, що призвело до істотних змін в житті загалом та негативно позначилося на моральному і психологічному стані.

Отже, місцевий суд дійшов беззаперечного висновку, що заподіяна моральна шкода є очевидною.

При цьому суд першої інстанції зважив на положення ст.ст.127-128 КПК України, п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України, згідно яких суд при вирішенні питання про розмір шкоди має керуватися не платоспроможністю винуватця, а ступенем страждань потерпілих та розміром, понесених ним матеріальних втрат.

Відтак цивільний позов у даному кримінальному провадженні вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального та матеріального цивільного закону. При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог ст.ст.128, 129 КПК України, ст.1167 ЦК України, а тому підстав для зміни судового рішення в цій частині, як просить у апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

В даному випадку місцевий суд правильно не взяв до уваги матеріальне становище засудженого та інші обставини, на які останній посилається в апеляційній скарзі, як на підстави для зменшення заявленого розміру моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, а вирок - без зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: