Справа № 307/1198/23
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/359/23 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.05.2023.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, несудимий, засуджений:

- за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 02 (два) роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_10 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди задоволено, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 20000 (двадцять тисяч) грн моральної шкоди.

Речові докази: вимірювач артеріального тиску з маркуванням «ВК 2001-3001», пластмасову дитячу рогатку, пивний келих, наручні годинники марки «Led Watch» в кількості 2 шт, дерев`яну шкатулку, чарки з нержавіючої сталі (40 мл) в кількості 3 шт, які належать ОСОБА_7 та зберігаються в Тячівському РВП ГУ НП в Закарпатській області, - повернуто останній; адаптер до флеш-карти, наручний годинник золотистого кольору, чотири ключі, чохол та пару гумових черевиків, які належать ОСОБА_10 та зберігаються в Тячівському РВП ГУ НП в Закарпатській області, - повернуто ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 7362 (сім тисяч триста шістдесят дві) грн 42 коп. судових витрат на залучення експертів.

Згідно вироку ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_10 01.01.2023 приблизно о 04 год, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , який перебуває у

-2-

фактичній власності ОСОБА_7 , вирішив проникнути до вказаного будинку з метою заволодіння чужим майном. Надалі, ОСОБА_10 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та, скориставшись відсутністю фактичного власника ОСОБА_7 , шляхом пошкодження скла на металопластиковому вікні будинку, здійснив його відкриття зсередини та проник до житлового приміщення будинку, звідки з однієї із кімнат викрав вимірювач артеріального тиску з маркуванням «ВК 2001-3001» вартістю 450 грн 50 коп, пластмасову дитячу рогатку вартістю 95 грн 85 коп, пивний келих вартістю 207 грн, наручні годинники марки «Led Watch» у кількості 2 шт вартістю 206 грн, дерев`яну шкатулку вартістю 88 грн, чарки з нержавіючої сталі ємністю 40 мл, у кількості 3 шт вартістю 94 грн. Після чого, ОСОБА_10 викрадене майно відніс до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де його зберігав до моменту вилучення працівниками Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області 06.02.2023. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_10 завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1141 грн 35 коп.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію діянь та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить вирок суду від 10.05.2023 щодо ОСОБА_10 змінити в частині застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, шляхом їх виключення з резолютивної частини вироку. В обґрунтування свої вимог представник потерпілої вказує на те, що підстав та обставин, які б давали підстави суду для застосування ст. 75 КК України не встановлено, а рішення про звільнення ОСОБА_10 взагалі не обґрунтовано. Зазначає про відсутність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_10 обставини, як щире каяття, оскільки на час подання апеляційної скарги обвинувачений шкоду потерпілій не відшкодував. До того ж судом безпідставно не встановлено наявність такої обставини, що обтяжує покарання, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки про перебування в стані сп`яніння вказував у своїх показаннях сам обвинувачений. Окрім того, ОСОБА_10 вчинив тяжкий корисливий злочин під час військового стану, викрав належне потерпілій майно, частину майна знищив та пошкодив, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння і ці обставини свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого обвинуваченого, що вказує на неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

В запереченні на апеляційну скаргу представника потерпілої, обвинувачений ОСОБА_10 вказує на її безпідставність й необґрунтованість з огляду на те, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання, в тому числі із застосуванням ст. 75 КК України, дав належну оцінку обставинам, які пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину), врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином та дані про його особу, а саме, молодий вік, відсутність судимості та його зобов`язання якомога швидше відшкодувати потерпілій заподіяну злочином шкоду. Вважає хибними доводи представника потерпілого про те, що ним не було відшкодовано шкоду потерпілій, оскільки на час ухвалення вироку він дійсно не мав коштів для відшкодування шкоди, однак, одразу, як в нього з`явились кошти він зв`язався з потерпілою та 27.07.2023 їх перерахував на картковий рахунок. Зазначає, що з часу вчинення кримінального

-3-

правопорушення дав оцінку своїм неправомірним діям, зробив правильні висновки для того, щоб виправити свою поведінку. Просить вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

У клопотанні захисника-адвоката порушується питання про скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, оскільки вартість викраденого ОСОБА_10 майна становить 1141 грн 35 коп., що є менше встановленої Законом України № 3886-ІХ, який набув чинності 09.08.2024, максимальної суми дрібної крадіжки 2684 грн.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої сторони, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що повідомлення про час та місце розгляду кримінального провадження обвинуваченому та потерпілій направлено відповідно до вимог законодавства, однак такі повернулись до апеляційного суду без вручення адресатам з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про те, що апеляційним судом вжито заходів щодо повідомлення обвинуваченого та потерпілої про час та місце розгляду справи і останні вважаються належним чином повідомленими. Крім того, представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 , який подав апеляційну скаргу, повідомлений про час та місце апеляційного розгляду за допомогою смс-повідомлення, про що свідчить відповідна довідка про доставку. Даних про поважність причин неявки та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від обвинуваченого, потерпілої та її представника не надходило. Апеляційний суд також бере до уваги те, що відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки, прокурор та захисник не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги без участі обвинуваченого та потерпілої сторони.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_5 , яка частково підтримала доводи апеляційної скарги та клопотання про закриття кримінального провадження і просила перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 02 роки 06 місяців з іспитовим строком 02 роки, захисника-адвоката ОСОБА_6 , який підтримав позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та клопотання про закриття кримінального провадження, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга представника потерпілої та клопотання захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

09.08.2024 набув чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

-4-

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір викраденого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, а саме 02 (два) неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що інкриміноване ОСОБА_10 кримінально-каране діяння мало місце 01.01.2023. Діями ОСОБА_10 заподіяно потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1141,35 грн.

Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_10 кримінально-караного діяння, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2684 грн (1342?2 = 2684).

Як вбачається з вироку, діями ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 заподіяні матеріальні збитки, які є меншими, ніж 2684 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_10 майна становить 1141,35 грн, тобто ця сума є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність,

-5-

а саме 2684 грн, тому апеляційний суд вважає, що з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинені ОСОБА_10 діяння не підпадають під кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається у разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За змістом ч. 3 ст. 479-1 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку наявні правові підстави для закриття кримінального провадження, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Однак, оскільки вчинені ОСОБА_10 вищевказані діяння поєднані з проникненням у житло потерпілої, то дії його підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК України, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК).

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК України, дії кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 4 ст. 185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів, оскільки сторонами кримінального провадження такі обставини не оспорюються.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, серед іншого, у незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, як це встановлено судом першої інстанції у цьому кримінальному провадженні.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

-6-

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_10 усвідомлював, що житлове приміщення, до якого він протиправно проник, перебувало у власності іншої особи, що не заперечується і стороною захисту.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_10 із ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України і призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України та відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України змінити вирок щодо ОСОБА_10 .

Вказане узгоджується з висновком та позицією ОП ККС ВС, які містяться у постанові від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24).

У ході вирішення питання про призначення виду і розміру покарання за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів, зважаючи на положення статей 50, 65 КК України, бере до уваги, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а згідно правил ч. 2 цієї статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які

-7-

вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

-8-

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у суді першої інстанції обвинувачений визнав вину та щиро розкаявся у вчиненні кримінально-караних діянь, що також підтвердив захисник під час апеляційного розгляду. Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів не перебуває.

До обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого є: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують його покарання, відсутні, оскільки матеріалами кримінального провадження не підтверджені, у зв`язку з чим апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 вчинив кримінально-протиправне діяння у стані алкогольного сп`яніння.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України, а саме у виді обмеження волі, про призначення якого не заперечують сторони обвинувачення та захисту.

Приписами ст. 75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 05 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини кримінального провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Врахувавши наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 , з урахуванням вищенаведених даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку, ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування призначеного покарання з випробуванням та про застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, а також покладення на нього обов`язків, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст. 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Тому, доводи апеляційної скарги про неможливість застосування щодо ОСОБА_10 положень ст. 75, 76 КК України, апеляційний суд визнає безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу. При цьому, наведені в апеляційній скарзі доводи, із урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, не свідчать про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_10 буде неможливим без ізоляції від суспільства.

За таких обставин, клопотання захисника та апеляційна скарга представника потерпілої підлягають частковому задоволенню, а вирок щодо ОСОБА_10 - зміні.

-9-

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.05.2023 щодо ОСОБА_11 змінити.

Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 про скасування вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.05.2023 щодо ОСОБА_11 та закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння задовольнити частково.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України.

Призначити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 162 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 02 (два) роки 06 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 02 (два) роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_11 покласти обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.05.2023 щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді