Провадження № 1-кп/742/50/25
Єдиний унікальний № 742/4572/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судових засідань: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000403 від 17.08.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Прилуки Чернігівської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживає, раніше судимого:

-03.10.2002 Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки 3 місяці;

-18.12.2009 Срібнянським районним судом Чернігівської області ч.3 ст.15 ч.1 ст.308 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 4 роки, звільнений від відбування покарання на підставі ст.75, 76 КК України з іспитовим строком на 3 роки;

-10.01.2014 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки, яке змінено ріенням апеляційного суду Чернігівської області від 28.03.2014 на позбавлення волі строком на 5 років,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

16.08.2023 близько 13 години ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 КНП «ПМЦПМСД» №1 по вул.Гвардійській, 88/2 в м.Прилуки Чернігівської області, переслідуючи єдиний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання на грунті раптово виниклих неприязних відносин з останньою, діючи умисно схопив своєю лівою рукою потерпілу за праве плече та стиснув, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, а саме: синець передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, 2-а синці задньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №222 від 21.08.2023 у потерпілої ОСОБА_8 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, 2-а синці задньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, які відповідно до пп.2.3.26, 2.3.5 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 категорично не визнав своєї вини у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , стверджуючи, що саме вона спричинила йому шкоду майнового характеру, пошкодивши його телефон.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, доводиться рядом досліджених в ході судового засідання письмових доказів, показами свідків та потерпілої, попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, а також відеозаписами фрагментів інциденту.

Так, 16.08.2023 потерпілою ОСОБА_8 на ім`я начальника Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області було написано заяву, у якій вона зазначила, що 16.08.2023 близько 13 години до амбулаторії №1, розташованої за адресою: вул.Гвардійська, 88, м.Прилуки, прибув ОСОБА_6 з вимогою виписати рецепт на препарат, який вона виписувати відмовилася та запропонувала замінити його на інший, але ці слова викликали агресію у ОСОБА_6 , який висловлюючись нецензурною лайкою, схопив ОСОБА_8 за праве передпліччя та, утримуючи за праву руку, намагався вдарити її по обличчю, але завдяки її колезі цього не сталося, але у зв`язку з цими подіями була змушена викликати поліцію та отримала направлення на СМЕ (а.п.62).

17.08.2023 відомості за вказаною вище заявою були внесені до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.126 КК України (а.п.59), але 28.08.2023 діяння перекваліфіковано на ч.1 ст.125 КК України (а.п.60-61).

З висновку експерта №222 від 17.08.2023 вбачається, що у ОСОБА_8 мають місце наступні тілесні ушкодження: синець передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, 2-а синці задньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, які виникли від не менше ніж трьох травматичних дій тупих предметів, якими могли бути пальці рук сторонньої особи внаслідок стискання, за механізмом тиснення, по давності можуть відповідати 16.08.2023, та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я (а.п.63-65).

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 суду розповіла, що 16.08.2023 близько 13 год 00 хв. отримала дзвінок від пацієнтата та для розмови вийшла до коридору. В коридорі помітила ОСОБА_6 , він був стривожений, напружений. Коли ОСОБА_8 поверталася до свого кабінету, то ОСОБА_6 забіг за нею в кабінет і в грубій формі почав вимагати виписати снотворний препарат «Сонат». ОСОБА_6 не є пацієнтом ОСОБА_8 , а препарат, який вимагав обвинувачений, обмежений у використанні, рецептурний, тому ОСОБА_8 відмовилася виписувати такий рецепт, бо не мала на це права. На запитання потерпілої обвинуваченому про те, навіщо йому такі ліки, він повідомив, що вони потрібні його матері, однак лікарка не мала права виписувати ліки без огляду пацієнта. ОСОБА_6 почав проявляти агресію, знімав відео на телефон, погрожував лікарці звільненням. Потерпіла зауважила, що зважаючи на агресивний настрій ОСОБА_6 , поводила себе обережно, вела з ним бесіду, однак це не допомогло, він махав руками, кричав, тому вона підійшла до дверей та попросила його вийти. ОСОБА_6 сильно схватив її лівою рукою за праву руку та стиснув так, що вона не змогла вирвати руку, потерпіла вибігла в коридор, при цьому він тримав її за руку, поки не підбігли її колеги, він смикнувся до неї, але вона забігла в сусідній кабінет. Обвинувачений навіть не збирався заспокоюватися чи йти, а кричав та чекав поліцію. Пізніше ОСОБА_6 привів до амбулаторії маму, потерпіла разом з завідуючою відділенням провели огляд та зробили висновок, що вона не потребує препарату «Сонат». Також потерпіла додала, що ззовні вигляд обвинуваченого був схожий на стан ломки. Препарат, який просив виписати його матері ОСОБА_6 викликає залежність, тому терапевти його зазвичай не призначають, а, зі слів обвинуваченого, його мама приймає ці ліки вже досить давно. ОСОБА_8 пропонувала йому призначити інші ліки, але він категорично відмовився.

Коли обвинувачений вийшов, то ОСОБА_8 помітила на своєму тілі синці, їй довелося приймати заспокійливі ліки та нормалізувати тиск, бо почувала себе дуже погано.

Додатково потерпіла повідомила, що телефон ОСОБА_6 вона не ламала, а за медичною допомогою не зверталася, бо сама лікар. На прийомі разом з лікаркою перебувала медсестра та була свідком події. Також в коридорі на допомогу ОСОБА_8 прийшла молодша медсестра та завідуюча відділенням.

Свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що працює завідуючою амбулаторії,. 16.08.2023 вела прийом, тому не бачила весь інцидент повністю. Чула розмову на підвищених тонах з колегою, потім почула крики та грюкіт, тому вискочила в коридор та побачила як ОСОБА_8 впала на двері кабінету щеплень, який знаходиться поруч з кабінетом потерпілої, а ОСОБА_6 шарпав ОСОБА_8 , штовхав її, замахувався на ОСОБА_11 , вибігав з приміщення амбулаторії, забігав в кабінет до ОСОБА_10 , вимагав виписати йому препарат та при цьому знімав відео на телефон, його поведінка була неадекватною. Препарат, який вимагав обвинувачений, дуже специфічний та його не призначають для постійного прийому. Свідок повідомила, що намагалася заспокоїти обвинуваченого. Після інциденту у потерпілої були подряпини на обличчі та шиї, синці на руках, чого не було до того, а також вона мала збентежений емоційний стан.

Свідок ОСОБА_12 показала суду, що прибирала кабінет щеплень, почула крики та відкрила двері в коридор. В той момент помітила ОСОБА_11 та якогось чоловіка, який штовхнув потерпілу, від чого вона впала на свідка ОСОБА_12 . Після цього чоловік ще замахнувся на ОСОБА_8 , але свідок притримала його руку. Після інциденту ОСОБА_13 перебувала у шоковому стані.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що була на прийомі разом з лікаркою ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 сидів у коридорі та помітно хвилювався. Коли він зайшов у кабінет, то вже був агресивно налаштований, почав вимагати від лікарки виписати рецепт на заспокійливе для матері. ОСОБА_8 повідомила йому, що не може виписати такий препарат та запропонувала інший. Лікар вела себе коректно, спокійно, намагалася його заспокоїти. Обвинувачений почав знімати відео на телефон та погрожувати. Лікарка піднялася та пішла до дверей, щоб попросити його вийти, але у цей момент ОСОБА_6 штовхнув її в плече та замахнувся так, наче хотів вдарити по обличчю. ОСОБА_8 та ОСОБА_14 почали кричати і лікарка вибігла в коридор.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що коли влітку 2023 року до ОСОБА_8 приходив ОСОБА_6 , то вона працювала у кабінеті лікарки за комп`ютером. ОСОБА_6 звернувся до лікарки з якомось питанням, а після її відповіді у кабінеті зчинився галас і вони вибігли у коридор, тому свідок не бачила, як наносилися тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_16 суду розповіла, що під час воєнних дій пропав без вісти її онук, за якого вона дуже переймається та не може спати, у зв`язку з чим сімейна лікарка Ситник виписала їй заспокійливі ліки, які закінчилися, тому 16.08.2023 її син ОСОБА_6 пішов до амбулаторії за рецептом на ці ліки, але їхня сімейна лікарка була у відпустці і прийом замість неї вела лікарка ОСОБА_8 , яка відмовилася виписати такі ліки.

На досліджених у судовому засіданні відеозаписах, зроблених на телефон ОСОБА_6 , також зафіксовано, що після відмови лікарки ОСОБА_8 виписати ОСОБА_6 рецепт на ліки для матері він почав їх вимагати, підвищуючи на лікарку голос, після чого вона попросила його вийти з кабінету.

Отже, покази як самої потерпілої, які збігаються з тими обставинами, які були нею викладені ще у заяві від 16.08.2023, так і всіх допитаних у судовому засіданні свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, повною мірою узгоджуються між собою та із відеозаписом фрагментів інциденту, з яких вчачається, що передумовою конфлікту стала відмова лікарки ОСОБА_8 виписати ОСОБА_6 рецепт на ліки, що викликало у нього агресію, яка внаслідок міцного хапання потерпілої за праве плече переросла у заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, суд встановив, що своїми діями, які виразились в умисному нанесенні ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

Відповідно до ст.66 КК України обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_6 , судом встановлено не було.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, які б обтяжували його покарання, судом не було встановлено також.

Вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує конкретні обставини справи, вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є проступком, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання, а також особу самого обвинуваченого, який раніше вже був неодноразово судимий (а.п.69-70), за місцем проживання характеризується посередньо (а.п.66), не перебуває на обліку у лікаря-психатра (а.п.67), але з вересня 1999 року перебуває на диспансерному обліку у Прилуцькому наркодиспансері через психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, має синдром залежності (а.п.68), та його ставлення до вчиненого, зокрема, невизнання та навіть заперечення своєї вини, відсутність будь-яких вибачень та каяття, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини статті інкримінованого йому кримінального правопорушення у виді громадських робіт, к того просила у судовому засіданні прокурорка, оскільки саме такий вид покарання, на думку суду, буде повністю відповідати як характеру скоєного ним кримінального простпку, його суспільній небезпеці, так і особі обвинуваченого, а тому зможе належним чином посприяти виправленню ОСОБА_6 та запобігти вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

В межах даного кримінального провадження потерпілою ОСОБА_8 було подано до ОСОБА_6 цивільний позов про відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, яку вона оцінила в 50000,00 грн, мотивуючи це тим, що отримала на своєму робочому місці тілесні ушкодження, неочікуваний стрес, нервове потрясіння та душевні страждання, у зв`язку з чим у неї погіршився загальний стан здоров`я, крім того, не могла повноцінно використовувати у побуті праву руку, що порушило усталений спосіб життя та змусило звертатися до експертної установи, щоб зафіксувати заподіяні тілесні ушкодження (а.п.22-24).

ОСОБА_6 цивільний позов потерпілої не визнав та подав на нього відзив, у якому вказав, що розмір визначеної потерпілою шкоди є необґрунтованим (а.п.48).

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч.4, 5 ст.128 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Зі статті 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 зазначеної статті визначає, що моральна шкода полягає, в т.ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Так, у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок про те, що, виходячи з положень ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно з п.92 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714 цс 19) від 01.09.2020 року визначено, що, виходячи з положень ст.16 та ст.23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі Недайборщ проти Російської Федерації зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (надалі - постанова Пленуму ВСУ) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначила потерпіла у цивільному позові, їй була спричинена моральна шкода, оскільки вона неочікувано отримала на своєму робочому місці у присутності персоналу від обвинуваченого тілесні ушкодження, які спричинили як фізичний біль, так і сильні душевні переживання.

Завдану моральну шкоду позивачка оцінила в розмірі 50000,00 грн, тому з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачкою, є цілком розумним та співрозмірним із завданими їй стражданнями.

Суд також наголошує на тому, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Отже, враховуючи всі викладені вище норми права, обставини справи, наявність в матеріалах справи доказів заподіяння позивачці обвинуваченим моральної шкоди, обсяг заподіяної їй моральної шкоди, зважаючи на глибину та тривалість її страждань внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , що призвело до необхідності звернення до правоохоронних органів, суд з урахуванням засад розумності та справедливості приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, яка була заявлена ОСОБА_8 , а оскільки її позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то і здійснені нею витрати на правничу допомогу розмром 20000,00 грн також підлягають стягненню з ОСОБА_6 у повному обсязі.

Процесуальні витрати та речові докази в межах цього провадження відсутні.

Керуючись ст.370-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування понесених потерпілою витрат на правничу допомогу.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення даного вироку, а засудженим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Суддя ОСОБА_17