справа № 631/718/25
провадження № 1-кп/631/157/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі судді ОСОБА_1 , яка здійснює кримінальне провадження одноособово, за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі Нова Водолага Харківської області в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження та відповідно до положень частини 4 статті 107 Кримінального процесуального кодексу України без фіксування судового провадження технічними засобами, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2025 року під № 0000573 щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Чугуїв, Харківської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, утриманців не має, без зареєстрованого місця проживання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

03 листопада 1999 року Чугуївським міським судом Харківської області за частиною 2 статті 142, частиною 3 статті 83 Кримінального кодексу УРСР до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 року відповідно до статті 46-1 Кримінального кодексу УРСР

18 березня 2003 року Нововодолазького районного суду Харківської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі, за результатами апеляційного оскарження ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 червня 2003 року засуджений за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 18 березня 2005 року з Державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» по відбуттю строку покарання;

27 лютого 2007 року Чугуївським міським судом Харківської області за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 187, частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 70 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі. Звільнений 05 грудня 2011 року з Державної установи «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» по відбуттю строку покарання;

07 червня 2013 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 395 Кримінального кодексу України із застосуванням статтей 70, 72 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 3 роки;

07 жовтня 2015 року Харківським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 71 та частини 3 статті 78 Кримінального кодексу України до 4 років 7 місяців позбавлення волі;

26 квітня 2016 року Дзержинським районним судом міста Харкова за статтею 391 Кримінального кодексу України із застосуванням частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 03 вересня 2020 року з Державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)» по відбуттю строку покарання,

24 червня 2025 року вироком Нововодолазького районного суду Харківської області за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі (вирок суду не набрав законної сили),

у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтями 291, 293 та 302 Кримінального процесуального кодексу України, надійшов складений прокурором обвинувальний акт із доданими до нього документами разом із клопотаннями про його розгляд в порядку спрощеного провадження та матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2025 року під № 0000573 щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України за встановлених досудовим розслідуванням обставин.

При вирішенні питання щодо здійснення судового провадження у суді першої інстанції суд приймає до уваги, що обвинувальний акт у даному кримінальному проваджені надійшов до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до положень частини 2 статті 12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 162 зазначеного кодифікованого закону України, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_3 відноситься до проступків.

Частинами 2 та 3 статті 381 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Прокурор, встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий не заперечує проти такого розгляду, він до обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні додає їх відповідні письмові заяви та матеріали досудового розслідування (частини 1 та 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України).

Вивчаючи матеріали кримінального провадження, суд упевнився, що до обвинувального акту долучено письмову заяву підозрюваного ОСОБА_3 , складену 30 червня 2025 року в присутності захисника ОСОБА_4 , яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії АХ № 1107004 від 30 червня 2025 року, в якій ОСОБА_3 зазначає про беззаперечне визнання ним своєї винуватості у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України та згодою із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Також, у вказаній заяві підозрюваний зазначив, що йому роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_4 підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним ОСОБА_3 , його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами і згоду на розгляд обвинувального акта за його відсутності.

Із наданих матеріалів кримінального провадження, суд також переконався, що 30 червня 2025 року потерпілий ОСОБА_5 надав прокуророві Берестинської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 письмову заяву, відповідно до якої надав згоду на розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2025 року під № 0000573 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, в порядку спрощеного провадження та повідомив про роз`яснення йому, у відповідності до частини 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, змісту встановлених у результаті досудового розслідування обставин та ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

За таких обставин, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у заяві про визнання винуватості, в присутності захисника беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального проступку при обставинах, викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що обвинуваченому роз`яснено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорювання встановлених досудовим розслідуванням обставин, враховуючи, що обвинуваченим надана згода на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, він правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, враховуючи заяву потерпілого ОСОБА_5 , який не заперечував проти такого розгляду, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу у відповідності до приписів частини 2 статті 382 Кримінального процесуального кодексу України.

Як наслідок, обставини щодо учинення кримінального проступку установлені органом досудового розслідування сприймаються судом, як дійсні.

Так, ОСОБА_3 , 03 червня 2025 року приблизно о 13:00 годині, більш точного часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, перебував поблизу території домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього раптово виник умисел на порушення недоторканності житла, шляхом незаконного проникнення до домоволодіння з метою викрадення майна, який згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на порушення недоторканності житла, а саме: на незаконне проникнення до житла або іншого володіння особи з метою викрадення майна, ОСОБА_3 , в той же день, 03 червня 2025 року, всупереч волі ОСОБА_5 та без його дозволу, за відсутності визначених законом підстав та в порушенні встановленого законом порядку, за відсутності будь-яких причин для порушення недоторканості житла, діючи умисно, незаконно, протиправно, зайшов через дерев`яну хвіртку, яка веде до домоволодіння зі сторони земельної ділянки, призначеної для сільськогосподарської діяльності, що розташовуються за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого підійшовши до літньої кухні, а саме до вхідних дверей, і послідовно продовжуючи свій злочинний умисел на незаконне проникнення до житла особи, усвідомлюючи, що порушує його недоторканність, незаконно проник до літньої кухні особи вказаного домоволодіння шляхом відчинення дверей, де викрав продукти харчування, загальна вартість яких згідно висновку судово-товарознавчої експертизи становить 694 гривень 25 копійок, що не є достатньою сумою для притягнення до кримінальної відповідальності за викрадення майна.

Своїми діями ОСОБА_3 грубо порушив статтю 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи.

Таким чином, з`ясовано, що ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України порушення недоторканості житла, тобто незаконне проникнення до житла особи.

При цьому, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 вірною, у зв`язку із чим останній підлягає кримінальному покаранню.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 має середньо-спеціальну освіту, не одружений, даних щодо наявності на його утриманні неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків матеріали справи не містять, офіційного працевлаштування не має, суб`єктом господарської діяльності не зареєстрований.

За даними наявної документації ОСОБА_3 має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність. Даних щодо наявності зареєстрованого місця проживання у обвинуваченого, матеріали справи не містять, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , репутація за яким незадовільна, утриманців не має, умови проживання задовільні, з сусідами постійні сварки, зловживає алкогольними напоями, за період проживання неодноразово вступав із сусідами у сварки, а також були випадки дрібних крадіжок, постійного місця роботи не має, скарг щодо поведінки громадянина ОСОБА_3 не надходило (інформація секретаря Старовірівської сільської ради Берестинського району Харківської області ОСОБА_7 від 11 червня 2025 року за № 1805/02-33).

Згідно даних УІАП Головного управління Національної поліції в Харківській області, станом на 07 червня 2025 року, й ДІ МВС України, станом на 10 червня 2025 року, ОСОБА_3 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності: 03 листопада 1999 року Чугуївським міським судом Харківської області за частиною 2 статті 142, частиною 3 статті 83 Кримінального кодексу УРСР до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 року відповідно до статті 46-1 Кримінального кодексу УРСР; 18 березня 2003 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі, за результатами апеляційного оскарження ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 червня 2003 року засуджений за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 18 березня 2005 року з Державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» по відбуттю строку покарання; 27 лютого 2007 року Чугуївським міським судом Харківської області за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 187, частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 70 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі. Звільнений 05 грудня 2011 року з Державної установи «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» по відбуттю строку покарання; 19 листопада 2008 року висунуто обвинувачення за частиною 1 статті 391 Кримінального кодексу України, відповідно до постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2009 року на підставі статті 94 Кримінального кодексу України звільнений від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 391 Кримінального кодексу України із застосуванням заходів медичного характеру з посиленим наглядом; 07 червня 2013 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 395 Кримінального кодексу України із застосуванням статтей 70, 72 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 3 роки; 07 жовтня 2015 року Харківським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 71 та частини 3 статті 78 Кримінального кодексу України до 4 років 7 місяців позбавлення волі; 26 квітня 2016 року Дзержинським районним судом міста Харкова за статтею 391 Кримінального кодексу України із застосуванням частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 03 вересня 2020 року з Державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)» по відбуттю строку покарання.

Крім того, вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вказаний вирок законної сили не набрав. При цьому, ОСОБА_3 був засуджений за кримінальне правопорушення, що мало місце 08 березня 2025 року.

Обставиною, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є його щире каяття.

Обставин, що у відповідності частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Суд не вбачає підстав для визнання обставинами, що обтяжують обвинуваченому покарання згідно з пунктом 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України рецидив злочинів, як зазначено прокурором в обвинувальному акті, виходячи з наступного.

Обставини, що обтяжують покарання це вичерпно перелічені в законі та встановлені судом різного роду чинники об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не є ознаками конкретного складу кримінального правопорушення і не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності винної особи та/або вчиненого нею кримінального правопорушення і у зв`язку з цим є підставою для призначення більш суворого покарання.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються: вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Тобто, вказаною нормою права визнається саме повторність та рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень, які, у свою чергу, поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Надання визначення у статтях 32 та 34 Кримінального кодексу України повторності та рецидиву кримінальних правопорушень не вказує на те, що обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України передбачено саме рецидив кримінальних правопорушень. У вказаній нормі права, тобто у статті 67 Кримінального кодексу України, мова йде саме за повторність вчинення злочину та рецидив злочинів.

Те, що законодавець передбачив в якості обставини, що обтяжує покарання саме повторність вчинення злочину та рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень, свідчить й та обставина, що Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» поряд із змінами, внесеними до статтей 32 та 34 Кримінального кодексу України, внесені зміни до статті 67 Кримінального кодексу України, а саме у пунктах 2 4, 6 9, 13 частини першої, у частинах другій і четвертій статті 67 слово «злочин» в усіх відмінках і числах замінено словами «кримінальне правопорушення» у відповідному відмінку і числі.

Разом із тим, вказаним Законом України змін до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України внесено не було.

При цьому, суд звертає увагу, що за змістом статті 12 Кримінального кодексу України закон чітко розмежовує кримінальні правопорушення та поділяє їх на злочини та кримінальні проступки.

Одночасно, як вже зазначалось, положення статті 67 Кримінального кодексу України також розмежовують ці поняття. Так, пунктами 1, 5, 10, 11, 12 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України передбачені обставини, які обтяжують покарання щодо «злочинів». Натомість, обставини, передбачені пунктами 2, 3, 4, 6, 6-1, 7, 8, 9, 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України визнаються такими, які обтяжують покарання щодо кримінальних правопорушень, тобто як для «злочинів», так і для «кримінальних проступків».

Аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачені у пункті 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України обтяжуючі покарання обставини (вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів) законодавець поширив лише на злочини, а не кримінальні правопорушення в цілому, до яких відносяться й кримінальні проступки.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, що ставиться у провину ОСОБА_3 , не є злочином, а відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до кримінального проступку, тому його вчинення не може утворювати рецидив злочинів, як обставина, яка обтяжують покарання, у розумінні положень, передбачених пункту 1 частини 1 статті 67 цього Кодексу.

Тож, зважаючи на приписи частини 3 статті 67 Кримінального кодексу України, суд не може ураховувати таку обставину, яка обтяжують покарання, як рецидив злочинів, оскільки законодавець розмежовує обставини, які обтяжують покарання за класифікацією кримінальних правопорушень, попри наявність повторності та рецидиву з огляду на положення статтей 32 та 34 Кримінального кодексу України.

Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.

Проте, невизнання рецидиву кримінальних правопорушень обставиною, яка обтяжує ОСОБА_3 покарання, ще не свідчить про абсолютну неможливість врахування цього факту під час призначення покарання. Неодноразовість вчинення кримінальних правопорушень в даному випадку враховується судом як відомості, які характеризують особу винного відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_3 суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України, яка визначає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

У Рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18).

Отже з урахуванням наведеного, при визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 з урахуванням приписів частини 2 статті 61 Конституції України, статті 65 Кримінального кодексу України, суд бере до уваги ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке в силу приписів статті 12 Кримінального кодексу України, відноситься до проступку, враховує фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується не вперше (раніше не одноразово судимий, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена), проте не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, щире розкаявся у вчиненому, вік, сімейний стан та стан здоров`я, наявність у нього постійного місця проживання, де він характеризується здебільшого негативно, відсутність претензій майнового та морального характеру з боку потерпілого, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання й те, що кримінальним правопорушенням матеріальна шкода не завдана.

Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у виді обмеження волі в межах встановленої санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою останній обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений кримінальний проступок, приймаючи до уваги те, що з матеріалів кримінального провадження не встановлено обставин, визначених частиною 3 статті 61 Кримінального кодексу України.

Призначаючи саме такий вид покарання, суд приймає до уваги, що санкцією вказаної статті передбачено покарання у виді, в тому числі, штрафу та виправних робіт, однак суд вважає неможливим призначити ОСОБА_3 один із видів даних покарань, оскільки обвинувачений офіційно не працевлаштований, матеріали кримінального провадження, долучені до обвинувального акта, не містять відомостей про наявність законних джерел доходу у останнього. Окрім іншого суд ураховує обставини вчинення ОСОБА_3 кримінального проступку, його наслідки, а також обрані учасниками судового провадження позиції, викладені у їх заявах.

Водночас, суд бере до уваги, що кримінальне правопорушення проступок, передбачений частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, за яким ОСОБА_3 обвинувачується за цим вироком, вчинений ним 03 червня 2025 року, тобто до постановлення вироку Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року, відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, що мало місце 08 березня 2025 року, та за яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років й яке слід відбувати реально.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, сформованим Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18), при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю кримінальних правопорушень чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Об`єднана палата виходила з того, що законодавець чітко визначив момент у часі, що розмежовує ці два правила це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили. Суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені статтею 71 Кримінального кодексу України, якщо кримінальне правопорушення вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили. Відповідно, якщо кримінальне правопорушення (кримінальні правопорушення), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю кримінальних правопорушень).

Як визначено положеннями частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті (сукупність кримінальних правопорушень). У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_3 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року, відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, й остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначити у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенні, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Заходи забезпечення кримінального провадження, окрім арешту майна, не застосовувались.

Питання щодо арешту майна, накладеного на стадії досудового розслідування, суд вирішує у відповідності до статті 174 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області ОСОБА_8 , постановленої 06 червня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 626/1761/25 (провадження № 1-кс/626/853/2025), арешт майна на 4 пачки макарон «Bubnissina Penne», вагою по 500 грам; 2 пачки макарон «Oli macaroni spaghetti», вагою по 500 грам; сухарі хлібні, вагою близько 300 грам; пряники, вагою близько 300 грам; 2 пачки вафлів «Debut», вагою по 32 грама; 1 пачку халви «Norse», вагою 70 грам; пляшку не фірмованої олії соняшникової, близько 400 мілілітрів; м`ясорубку механічну ручну, виробництва СРСР, які були вилучені проведені в ході проведення огляду за адресою: Харківська область, Берестинський район, селище Палатки, вулиця Шкільна, будинок № 2, слід скасувати, оскільки відпали мета та підстави його застосування.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: 4 пачки макарон «Bubnissina Penne», вагою по 500 грам; 2 пачки макарон «Oli macaroni spaghetti», вагою по 500 грам; сухарі хлібні, вагою близько 300 грам; пряники, вагою близько 300 грам; 2 пачки вафлів «Debut», вагою по 32 грама; 1 пачку халви «Norse», вагою 70 грам; пляшку не фірмованої олії соняшникової, близько 400 мілілітрів; м`ясорубку механічну ручну, виробництва СРСР, визнані речовими доказами постановою, прийнятою 03 червня 2025 року старшим слідчим СВ Берестинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_9 й передані на відповідальне зберігання ОСОБА_10 , слід залишити останній за належністю.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся, процесуальні витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 50, 61, 65 67, 70 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також статтями 31, 100, 118, 122, частиною 1 статті 126, статтями 174, 291, 293, 302, 349, 368 371, 373 376, 381, 382, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України,

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року, остаточно призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відбуття покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області ОСОБА_8 , постановленої 06 червня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 626/1761/25 (провадження № 1-кс/626/853/2025), на 4 пачки макарон «Bubnissina Penne», вагою по 500 грам; 2 пачки макарон «Oli macaroni spaghetti», вагою по 500 грам; сухарі хлібні, вагою близько 300 грам; пряники, вагою близько 300 грам; 2 пачки вафлів «Debut», вагою по 32 грама; 1 пачку халви «Norse», вагою 70 грам; пляшку не фірмованої олії соняшникової, близько 400 мілілітрів; м`ясорубку механічну ручну, виробництва СРСР, які були вилучені проведені в ході проведення огляду за адресою: Харківська область, Берестинський район, селище Палатки, вулиця Шкільна, будинок № 2 скасувати, оскільки відпали мета та підстави його застосування.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000573, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2025 року: 4 пачки макарон «Bubnissina Penne», вагою по 500 грам; 2 пачки макарон «Oli macaroni spaghetti», вагою по 500 грам; сухарі хлібні, вагою близько 300 грам; пряники, вагою близько 300 грам; 2 пачки вафлів «Debut», вагою по 32 грама; 1 пачку халви «Norse», вагою 70 грам; пляшку не фірмованої олії соняшникової, близько 400 мілілітрів; м`ясорубку механічну ручну, виробництва СРСР, які відповідно до постанови, прийнятою 03 червня 2025 року старшим слідчим СВ Берестинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_9 й передані на відповідальне зберігання ОСОБА_10 залишити останній за належністю.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 Кримінального процесуального кодексу України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 Кримінального процесуального кодексу України, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1