Номер провадження: 11-сс/813/957/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду Одеської області від 07.04.2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000242 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , яке погоджено прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000242 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на житловий будинок, загальною площею 2114 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0163, власником якої є ОСОБА_9 .

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, посилаючись на наступне.

- відсутні правові підстави для арешту майна, оскільки клопотання про арешт майна подане за відсутності обґрунтованої підозри;

- клопотання слідчого не обґрунтоване;

- право власності на об`єкт нерухомого майна набуто апелянтом у законний спосіб.

На підставі цього просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників апеляційного провадження

У відповідності до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, при цьому, представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 , та прокурор ОСОБА_8 звернулись до апеляційного суду з заява про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону дотримався з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми основного закону узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

На підставі аналізу змісту клопотання вбачається що органом досудового розслідування на теперішній час здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000242 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктами нерухомого майна, що підтверджується долученими до даного клопотання матеріалами в сукупності.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження було встановлено, 11.03.2025 року до СУ ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_10 щодо шахрайського заволодіння належними їй земельною ділянкою та будинком, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

27.03.2025 року в якості потерпілої допитано ОСОБА_10 , яка повідомила, що через недобросовісність адвоката ОСОБА_11 , який представляв інтереси ТОВ «РУБІКОН ІІ», співзасновником якого вона являлась, їй довелось витратити багато коштів, у тому числі заклавши в іпотеку квартиру на його вимогу, щоб розрахуватись за надані ним послуги. Після чого, восени 2019 року вона повідомила про свої складнощі своєму знайомому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на той момент був депутатом Одеської обласної ради, якого вона знала з 2009 року, оскільки їхні діти ходили в один клас до школи. Також вона знає з дружину ОСОБА_9 ОСОБА_12 , яка працює нотаріусом.

Вона поскаржилася ОСОБА_9 , що має сумніви у добросовісності та ефективності роботи адвоката ОСОБА_11 , який наголошував на необхідності проведення на чисельних, високовартісних судових процесів у господарському суді, які контролювати, з його слів, міг лише він.

Вона надала ОСОБА_9 копії рішень господарських судів, у яких приймав участь ОСОБА_13 , які стосувалися товариства. Після чого ОСОБА_9 сказав, що допоможе їй та ТОВ «РУБІКОН ІІ», і попросив її познайомити його з адвокатом ОСОБА_11 .

Через деякий ОСОБА_9 повідомив, що зможе допомогти, однак його необхідно ввести до складу ТОВ «РУБІКОН ІІ» із часткою 25 %. Через динамічний і стресовий розвиток подій зазначеного періоду (фінансові труднощі, смерть матері, складні і численні судові процеси) вона погодилась. При цьому, жодних внесків до складу товариства ОСОБА_9 не здійснював, а правочин щодо введення його до складу товариства оформила нотаріус ОСОБА_14 , яка є двоюрідною сестрою дружини ОСОБА_9 нотаріуса ОСОБА_12 .

Коли ОСОБА_9 був введеним до складу співзасновників товариства, він почав наголошувати на необхідності додаткових фінансів. Адвокат ОСОБА_11 та ОСОБА_9 стали просити заявницю передати ОСОБА_9 у власність цінне майно. Вона пояснила ОСОБА_9 , що квартира її неповнолітньої доньки вже в іпотеці в інтересах ОСОБА_11 , що підтвердив і сам ОСОБА_11 .

Тоді ОСОБА_9 став запитувати про інше її майно, зокрема житло, в якому вона проживала. Вона повідомила, що мешкає в будинку на відстані 15 км. від міста Одеси, будівництво якого розпочато незадовго до закінчення 2015 року та не завершено навіть по сьогодні, а тому будинок не було оформлено на неї, а ні на її дядька, ОСОБА_15 , на якого формально було оформлено земельну ділянку, загальною площею 18 соток. Тоді ОСОБА_9 запропонував оформити на нього земельну ділянку, на якій ОСОБА_16 з родиною проживали близько 10 років та будували об`єкт, який мав і на теперішній час має статус «незавершеного будівництва» загальною площею 2114 кв. м.

Адвокат ОСОБА_11 всіляко підтримував вимоги ОСОБА_9 та приблизно в середині 2020 року, адвокат ОСОБА_13 приїжджав до місця проживання ОСОБА_16 ( АДРЕСА_1 ) та попросив надати містобудівну документацію, де є план будинку, аргументуючи це тим, що допоможе розмістити цей будинок на сайті, як готель, оскільки першочергово і планувалось будувати на вказаній ділянці готель.

Оскільки земельна ділянка, на якій будувався дім родиною ОСОБА_10 , була оформлена на її рідного дядька - ОСОБА_15 , 1950 р.н., вона просила його оформити правочин по відчуженню вказаної земельної ділянки. Спочатку ОСОБА_15 був категорично проти, як і його дружина ОСОБА_17 , однак через те, що ОСОБА_18 повідомила ОСОБА_15 , що адвокатом ОСОБА_11 розпочаті і проводяться декілька складних судових процесів, зупинити які неможливо, а ОСОБА_9 обіцяв допомогти у вирішенні судових справ товариства, що було підтримано ОСОБА_11 , ОСОБА_15 погодився на укладання такої угоди. Будучи введеною в оману, ОСОБА_10 поясняла своєму дядьку, що на земельній ділянці знаходиться будинок, права на нього не відчужуються, будинок не оформлено, а тому це ніби як додаткова гарантія, що даним будинком ніхто заволодіти не зможе. Весь цей час ОСОБА_10 мешкала і продовжує мешкати у вказаному будинку.

Окремою перешкодою для укладення договору по відчуженню земельної ділянки було наявність незавершеного будівництва на ній, але ОСОБА_9 запевнив, що владнає цю перешкоду. Правочин буде оформлювати ОСОБА_14 -двоюрідна сестра дружини ОСОБА_9 , яка не вимагатиме даних землевпорядних робіт щодо підтвердження меж земельної ділянки, а також не буде вимагати довідку про відсутність на ній будівництва.

Так, 29.12.2021 між ОСОБА_15 та ОСОБА_9 було укладено вдаваний правочин договір купівлі-продажу земельної ділянки, за який ОСОБА_19 не отримав грошових коштів, та при оформленні нотаріус ОСОБА_14 дійсно не вимагала сплати державного мита і надання документів землевпорядних робіт та довідки про відсутність будівництва на цій земельній ділянці. У володіння та користування земельна ділянка Червякову ніколи не передавалася, оскільки правочин укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто мав місце фіктивний правочин, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України.

ОСОБА_10 з початку 2021 року проживає у вказаному будинку ( АДРЕСА_1 ), з ОСОБА_20 . Будівництво вказаного будинку було розпочато її родиною ще у другій половині 2015, про що є відповідні докази: проекти будівництва, акти прийому-передач виконаних робіт, геодезичні дослідження, чеки, договори із підрядниками, протоколи по підключення світла та води, та заміри електричної опірності будинку, акти по підключенню лічильників світла та води, довідки з сайту booking.com.

У грудні 2024 ОСОБА_9 приїхав до ОСОБА_10 додому ( АДРЕСА_1 ), сказав, що треба кошти у розмірі 20 тисяч доларів США. Він пояснював, що усі співзасновники мають сплатити ці грошові кошти солідарно на оплату роботи нових юристів з місту Києва. Спочатку ОСОБА_10 вагалась, однак потім позичила кошти в ОСОБА_21 (матері ОСОБА_20 ). У цей же день, вона передала ОСОБА_22 грошові кошти у розмірі 3500 доларів США.

05 лютого 2025 стало відомо, що Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скарга Товариства.

17.02.2025 коли ОСОБА_10 перебувала за адресою проживання, прибули помічники ОСОБА_9 , один з яких представився ОСОБА_23 . Вони повідомили, що ОСОБА_22 бажає продати її будинок, або передати його до фонду державного майна. Коли вона з ОСОБА_21 поїхали до ОСОБА_9 до офісу ТОП «Олімп-Юг», який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Скісна, 78-Б, ОСОБА_22 повідомив, що будинок він ввів в експлуатацію та оформив його на себе. Однак ОСОБА_10 не надавала згоду ОСОБА_22 на оформлення будинку у його власність. Вона проживає в тому будинку, продовжує його будівництво, сплачує комунальні платежі. ОСОБА_9 повідомив, що він ніби то витратив власні кошти у сумі 200 000 доларів США для вирішення питань, пов`язаних з ТОВ «РУБІКОН ІІ» у судах.

21.02.2025 їй стали відомі обставини, пов`язані із оформленням ОСОБА_9 права власності на її будинок, а саме: 20.06.2020, ще не набувши права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0163, яка тоді належала ОСОБА_15 , Червяков подав заяву до ГАСК Біляївського району, Одеської області та повідомив інформацію, яка не відповідала дійсності, а саме що він власник вищевказаної земельної ділянки та про розпочате ним будівництво на цій земельній ділянці. Саме у цей період адвокат ОСОБА_11 брав у ОСОБА_16 містобудівну документацію із проектом будинку під приводом розміщення будинку на рекламних сайтах.

Також, з декларації Червякова за 2023 рік, стало відомо, що він набув право власності на вказаний вище будинок ще 13.07.2022, при цьому в декларації не вказані джерела набуття ним цього права.

Одночасно з цим, їй стало відомо, що 01.12.2022 ОСОБА_9 мав фінансове зобов`язання перед громадянином ОСОБА_24 у розмірі 135 тисяч доларів США. Майновим забезпеченням цього боргу був будинок та земельна ділянка, які протиправно та незаконно переоформив на себе та вказав вартість будинку 9 632 107 гривень, а ціну земельної ділянки, що за адресою АДРЕСА_1 - 241 415 гривень. Договір іпотеки оформлювала родичка дружини ОСОБА_22 , та ж сама нотаріус ОСОБА_14 .

28.03.2025 допитана в якості свідка ОСОБА_21 надала свідчення аналогічні до свідчень потерпілої.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок загальною площею 2114 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:001:0163, належать на праві приватної власності ОСОБА_9 .

В органу досудового розслідування є підстави вважати, що набуття ОСОБА_9 житлового будинку загальною площею 2114 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:001:0163 є результатом його протиправних дій.

Слідчий суддя за обставин викладених у клопотанні та з долучених до нього матеріалів прийшов до висновку про відповідність земельної ділянки, площею 0.1843 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0163 критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вона імовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій.

Таким чином, є підстави вважати, що вказане майно має істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, оскільки воно імовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій, а тому, з метою забезпечення недопущення його відчуження та перереєстрації доцільно застосувати захід забезпечення в даному кримінальному провадженні у вигляді накладення арешту на майно.

Вказане підтверджується також постановою слідчого від 31.03.2025 року про визнання житлового будинку, загальною площею 2114 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , речовим доказом в рамках кримінального провадження № 0000242 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Крім того, на теперішній час існує реальна загроза щодо вчинення невстановленими особами протиправних дій відносно зазначеного майна, а тому існує необхідність у його збереженні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За встановлених обставин, колегія суддів, погоджуючись із висновком органу досудового розслідування та слідчого судді, зауважує на тому, що вищезазначений житловий будинок, загальною площею 2114 кв.м., розташований за адресою: Одеська область, Одеський район, село Велика Балка, вулиця Шахтарська, 35, кадастровий номер :03:001:0163 в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям речових доказів, встановленим ст. 98 КПК України, оскільки ймовірно є об`єктом злочинного посягання.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. TheUnitedKingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Апеляційним судом встановлено, що за обставинами даного кримінального провадження втручання у право власності зацікавленої особи пов`язано із здійсненням кримінального провадження, необхідністю забезпечити збереження речових доказів, а отже, обмеження не є свавільним та відповідає вимогам законності. При цьому дотримано справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу (у вигляді досягнення завдань кримінального провадження) та вимогами захисту права власності особи, адже досягнення мети збереження речового доказу неможливо досягти в інший спосіб, ніж арешт майна.

Матеріалами клопотання підтверджено наявність ризиків щодо цього майна, а саме можливості його відчуження, й доведено необхідність виконання завдання арешту майна, а саме запобігання можливості таких ризиків.

Отже, враховуючи, що вищевказане майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, прокурором у клопотанні в повній мірі було зазначено, яке відношення має цей об`єкт нерухомості до вчиненого злочину, з посиланням на докази, є достатні підстави вважати, що він є об`єктом кримінально-протиправних дій та зберіг на собі його сліди, а тому з метою збереження речових доказів, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, для забезпечення таким чином виконання завдань кримінального провадження.

При цьому, незастосування заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно, може призвести до протиправного відчуження об`єкту нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки у ньому не зазначено підстав та обґрунтування накладання арешту на майно, спростовується змістом клопотання, у якому зазначено як підстави так і обґрунтування накладання арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги, що власник майна не причетний до вказаного кримінального провадження є недоречними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Тому колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна про які йдеться у клопотанні сторони обвинувачення.

Завдання слідчого судді полягає в тому, щоб дослідити ті обставини, про які органу досудового розслідування відомо на цей час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для втручання в права та інтереси відповідних осіб.

При цьому, арешт на майно з метою збереження речових доказів, може бути накладено незалежно від того, чи пред`являлась підозра у вчиненні злочину (ч. 3 ст. 170 КПК).

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя при розгляді клопотання в повній мірі з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, тому ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою.

Вирішуючи питання доцільності заборони або обмеження відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися наведеним об`єктом нерухомості, слідчий суддя, виходячи з обставин провадження, а також, необхідності втручання в права та інтереси власників майна, прийшов до обґрунтованого висновку, що накладення арешту на це майно, шляхом заборони його відчуження та розпорядження не призведе до будь-яких негативних наслідків, які б переважали інтереси держави й буде відповідати завданням кримінального провадження, а таке втручання у права та інтереси власника майна є виправданим.

При цьому, власник арештованого майна не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку, передбаченому абз.2 ч.1 ст.174 КПК України, в якому визначено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, з урахуванням всього вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду Одеської області від 07.04.2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000242 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4