ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 681/406/25

Провадження № 11-кп/820/446/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеокоференції матеріали кримінального провадження № 0000143, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, за апеляційною скаргою процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2025 року

в с т а н о в и л а:

Вироком Полонського районного суду від 03 квітня 2025 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоселиця Полонського району Хмельницькій області, жителя АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, особи з інвалідністю 3 групи, неодруженого, на утриманні має двоє малолітніх дітей, раніше судимий вироком Полонського районного суду від 14.10.2024 року за ч.1 ст.125 КК України до 200 годин громадських робіт,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.59-1 КК України покладено на засудженого наступні обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

За вироком суду, ОСОБА_6 засуджений вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 14.10.2024 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, до покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Зазначений вирок Полонського районного суду набрав законної сили 14 листопада 2024 року, в апеляційному і касаційному порядку не оскаржувався та за нововиявленими обставинами не переглядався, про що достовірно відомо засудженому.

Згідно з ч.3 ст.40 Кримінально-виконавчого кодексу України за систематичне невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, при виконанні громадських робіт, як основного покарання, особа притягується до кримінальної відповідальності відповідно до статті 389 Кримінального кодексу України.

20.11.2024 року копію вказаного вироку отримано для виконання Шепетівським районним сектором № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області.

З метою виконання вироку суду, провідним інспектором Шепетівського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області 17.02.2024 року ОСОБА_6 ознайомлено з порядком і умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт та попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, однак останній категорично відмовився відпрацьовувати громадські роботи.

Незважаючи на вищевказані вимоги та вжиті органом пробації заходи (попередження про кримінальну відповідальність, роз`яснювальні бесіди), ОСОБА_6 , достовірно знаючи про порядок та умови виконання призначеного йому вироком суду основного покарання у виді 200 годин громадських робіт, маючи реальну можливість відпрацювати громадські роботи, в порушення вимог ч.3 ст.40 та ст.37 КВК України, ухилився шляхом відмови від виконання покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в умисному ухиленні від відбування покарання у виді громадських робіт, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 389 КК України.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Полонського районного суду від 03.04.2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_6 , в частині призначеного йому покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 2 років обмеження волі.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Полонського районного суду від 14.10.2024 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років 25 днів обмеження волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги аргументує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 14.10.2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.1 ст.125 КК України та призначено йому реальне покарання у виді 200 годин громадських робіт, яке останній не відбув. Незважаючи на наявність вищевказаного вироку, суд не приєднав повністю або частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 71 КК України.

Крім того, призначивши ОСОБА_6 покарання у виді пробаційного нагляду, судом, всупереч вимог ст. 65 КК України, у достатній мірі не враховано, що він вчинив нове умисне кримінальне правопорушення під час відбування покарання за умисне кримінальне правопорушення, судимість за яке до цього часу не знята та не погашена, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив.

Таким чином, в порушення вимог ст. ст. 413, 414 КПК України, суд, не застосувавши ч.1 ст.71 КК України, не застосував закон, який підлягав застосуванню, та призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, що згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст.409, ч.2 ст.409 КПК України є підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційної скарги, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти такої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши дані, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому в силу положень ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України, колегія суддів визнає такі доводи обґрунтованими.

Згідно з ч.1 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 даної норми закону остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 14.10.2024 року за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, яке на час ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений не відбув.

Отже, ухвалюючи оскаржуваний вирок від 03.04.2025 року щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції повинен був після призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.389 КК України призначити йому остаточне покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків.

Проте, місцевий суд не призначив ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України, тобто, не застосував закон, який підлягав застосуванню, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, і згідно положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування даного вироку апеляційним судом.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Так, судом першої інстанції враховано визнання вини обвинуваченим, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та статус особи з інвалідністю 3 групи.

Разом з тим, поза увагою суду залишилися обставини, які мають суттєве значення для визначення виду покарання.

Зокрема, Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Однак, місцевим судом не у повній мірі враховано як саму особу обвинуваченого, який суспільно корисною працею не займається, посередньо характеризується за місцем проживання, так і тяжкість вчиненого ним протиправного діяння, що призвело до призначення неспівмірного покарання.

Так, відповідно до матеріалів провадження, обвинувачений під час відбування покарання за попереднім вироком вчиняє нове умисне кримінальне правопорушення, що свідчить про відсутність позитивних змін у поведінці ОСОБА_6 після його попереднього засудження, стійку злочинну спрямованість та небажання ставати на шлях виправлення.

Така стійка протиправна поведінка обвинуваченого вказує на незацікавленість його у дотриманні правил та вимог, встановлених судом.

Суспільна небезпечність даного кримінального правопорушення полягає у недосягненні мети покарання, призначеного за попереднім вироком.

Наведених обставин суд першої інстанції не врахував і належним чином не мотивував, чому він вважає за можливе досягнути мети виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень таким видом покарання як пробаційний нагляд, який передбачає лише певний вид контролю за його поведінкою, враховуючи той факт, що обвинуваченому вже надавалась судом можливість виправлення шляхом дещо іншого контролю у виді громадських робіт за вироком Полонського районного суду від 14.10.2024 року, який останнім цинічно та демонстративно ігнорувався.

З урахуванням наведених обставин, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в розмірі, передбаченому у санкції інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Остаточне покарання ОСОБА_6 слід призначити за сукупністю вироків, на підставі положень ст.ст.71,72 КК України, шляхом застосування принципу повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як передбачено п.3 ч.1 ст.407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Відтак, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання слід скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 413, 420, ч.15, ст.615 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2025 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ч.1 ст.71, ст.72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Полонського районного суду від 14.10.2024 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки 25 (двадцять п`ять) днів.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3