Справа № 638/8269/25
Провадження № 1-кс/638/1435/25
УХВАЛА

Іменем України

06 травня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

слідчої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000808 від 25 квітня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:

05 травня 2025 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 , звернулася до слідчого судді з клопотанням, в якому просила накласти арешт, а саме заборонити вчиняти будь-які дії, проводити реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати відчуження, знищення, проведення будівельних робіт, змінювати стан майна, а саме:

- нежитлових приміщень 1-го поверху: №47-10-:-47-16; 47-16а; 47-17; 47- 19-:-47-21; 47-24-:-47-29, 1/2 частина приміщення №47-30; 1/2 частина приміщення №47-1 в літ."А-5", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 321,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101),

- нежитлові будівлі: літ. "Е-1" площею 73,8 кв.м., літ. "И-1" площею 288,8 кв.м., літ. "К-1" площею 28,9 кв.м., нежитлові приміщення підвалу №1-13 площею 360,1 кв.м., 1-го поверху 3,5,7-26,1 площею 382,7 кв.м., 2-го поверху №1, 3-21, II площею 365,1 кв.м. загальною площею 1107,9 кв.м. в літ. "А-3", розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- нежитлових будівель літ. Б-2 пл. 724,1 кв.м, літ.В-1 пл. 278,0 кв.м, літ.Г-1 пл. 185,5 кв.м, літ.Д-1 пл.62,4 кв.м, літ.Ж-1 пл.37,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16. розташованими за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Клопотання мотивоване тим, що у провадженні СВ Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000808 від 25.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

На теперішній час у органу досудового розслідування виникає необхідність накладення арешту майна, оскільки незастосування цього заходу перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні, може бути відчужене чи пошкоджене шляхом знищення, або реконструювання, а крім того вищезазначене майно є предметом та доказом злочину. Прокурор зазначає, що у разі неприйняття вищезазначеного заходу можуть бути вжиті заходи та вчинені дії, направленні на його знищення, що істотно може ускладнити або взагалі унеможливити встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені, призначення та проведення необхідних судових експертиз, зумовить труднощі чи неможливість виконання рішень суду в частині забезпечення цивільного позову чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути відчужене чи пошкоджене шляхом знищення, розібрання або реконструювання, а крім того вищезазначене майно є предметом та доказом злочину.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала та просила задовольнити.

Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали клопотання з додатками, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що Харківським РУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000808 від 25 квітня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом того, що 25.04.2025 надійшла заява від ОСОБА_4 , про те, що невстановлена особа в 2023 році шляхом зловживання довірою заволоділа нежитловими приміщеннями 1-го поверху: №47-10-:-47-16; 47-16а; 47-17; 47- 19-:-47-21; 47-24-:-47-29, 1/2 частина приміщення №47-30; 1/2 частина приміщення №47-1 в літ."А-5", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 321,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитловими будівлями: літ. "Е-1" площею 73,8 кв.м., літ. "И-1" площею 288,8 кв.м., літ. "К-1" площею 28,9 кв.м., нежитлові приміщення підвалу №1-13 площею 360,1 кв.м., 1-го поверху 3,5,7-26,1 площею 382,7 кв.м., 2-го поверху №1, 3-21, II площею 365,1 кв.м. загальною площею 1107,9 кв.м. в літ. "А-3", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01); нежитловими будівлями літ. Б-2 пл. 724,1 кв.м, літ.В-1 пл. 278,0 кв.м, літ.Г-1 пл. 185,5 кв.м, літ.Д-1 пл.62,4 кв.м, літ.Ж-1 пл.37,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16. розташованими за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Допитана 28 квітня 2025 року, як представник потерпілого ТОВ «ПЗЗСО «ІОНІТ СЕВЕН СКУЛС», ПрАТ «МОЛОДІЖНИЙ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ», ОСОБА_5 повідомила слідчому, що з 15.04.2025 є директором ТОВ «ПЗЗСО «ЮНІТ СЕВЕН СКУЛС», та акціонером ПрАТ «МОЛОДІЖНИЙ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ». Директором ПрАТ «МОЛОДІЖНИЙ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ» є ОСОБА_6 з 2019 року, та був директором ТОВ «ПЗЗСО «ЮНІТ СЕВЕН СКУЛС» з 14.07.2023. Останній є колишнім зятем заявниці та в них склались довірительні стосунки, однак в 2023 році він, після розлучення з дочкою ОСОБА_5 , він вчинив дії направлені на заволодіння майном вказаних підприємств.

Зокрема ОСОБА_6 від імені ПрАТ «МОЛОДІЖНИЙ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ» підписав договір про встановлення довірчої власності від 21.11.2023, який було укладено в забезпечення виконання зобов`язання підприємства, що нібито виникло перед батьком ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , за договором позики, укладеним у простій письмовій формі 26.05.2021, згідно з яким останній надав підприємству позику у розмірі 4700000 грн. За цим договором ПрАТ «МОЛОДІЖНИЙ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ» передало у довірчу власність ОСОБА_7 нежитлові приміщення розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 321,8 кв.м.

Крім того, ОСОБА_6 від імені ТОВ «ПЗЗСО «ЮШТ СЕВЕН СКУЛС» підписав договір про встановлення довірчої власності від 22.11.2023. Відповідно до вказаного договору, його укладено в забезпечення виконання зобов`язання підприємства, що виникло перед батьком ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , за договором позики, укладеним у простій письмовій формі 20.06.2021, згідно з яким останній надав підприємству позику у розмірі 22600000 грн. За цим договором ТОВ «ПЗЗСО «ЮНІТ СЕВЕН СКУЛС» передало у довірчу власність ОСОБА_7 нежитлові будівлі розташовані за адресою: м. Харків, вул. Батумська, 16.

ОСОБА_5 зазначила, що вказаних вище договорів позики не існувало, грошові кошти, які мали за договорами позики від 26.05.2021 та 20.06.2021 надійти на рахунки підприємств, до теперішнього часу не надходили. Крім того, відповідно до законодавства та статуту ПрАТ «МОЛОДІЖНИМ ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТ», ОСОБА_6 не мав повноважень відчужувати вказане майно. А згідно закону «Про господарське товариство» ОСОБА_6 не міг відчужувати майно ТОВ «ПРИВАТНИЙ ЗАКЛАД ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ «ЛІЦЕЙ «ЮНІТ СЕВЕН СКУЛС» МІСТА ХАРКІВ». Про що не могла не знати нотаріус яка складала договір встановлення довірчої власності.

Згідно наданої представником потерпілого фінансової звітності мікропідприємства та виписок по рахункам зазначених вище товариств, коштів у обсягах відповідно до нібито укладених договорів позики у 2021 році та інших роках на рахунки підприємств не надходили. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна об`єкти нерухомості про які йдеться належать довірчому власнику - ОСОБА_7 .

Згідно з ч. 1 ст. 133, п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Крім того, ч. 2 ст. 173 КПК України покладає на слідчого суддю обов`язок врахування при вирішенні питання про арешт майна, зокрема можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Всупереч принципу змагальності та положенням ст. 173 КПК України, прокурор не довела, що зазначені у клопотанні нежитлові приміщення відповідають критеріям, встановленим ст. 98 КПК України.

Надаючи оцінку обставинам, зазначеним у клопотанні, слідчий суддя враховує, що прокурором в клопотанні жодним чином не доведено можливість використання зазначеного майна як доказу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Прокурор також не зазначила, які саме обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, можуть бути доведені зазначеними нежитловими приміщеннями як доказами.

У клопотанні прокурор посилається на те, що незастосування арешту майна перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні, проте прокурором належним чином не обґрунтовано того, що відчуження майна матиме негативні наслідки для кримінального провадження або унеможливить встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені. Крім того, прокурором не наведено обґрунтованих та переконливих аргументів і фактів, що власник майна вчиняє або має намір вчинити дії, спрямовані на його відчуження. Доводи прокурора про ризик знищення чи пошкодження нерухомого майна, його розібрання або реконструювання, не підтверджені жодним доказом та ґрунтуються виключно на припущеннях прокурора. Прокурор, окрім формального посилання на те, що можуть бути вчинені дії, направленні на знищення майна, належним чином не обґрунтувала наявність цієї обставини. Посилаючись на необхідність проведення судових експертиз, прокурор не зазначила, які саме судові експертизи необхідно провести щодо нерухомого майна, та не обґрунтувала, яким чином проведення судових експертиз щодо нерухомого майна пов`язано з необхідністю накладення на нього арешту. Повністю неспроможними є доводи прокурора про можливі труднощі або неможливість виконання рішень суду в частині забезпечення цивільного позову, оскільки на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, цивільний позов не заявлено.

На переконання слідчого судді, обмеження права власника нежитлових приміщень щодо правомірного володіння, користування та розпорядження майном, враховуючи зазначені вище обставини справи, є надмірним втручанням у його права та не виправдовує потреб досудового розслідування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», а тому, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, з усталеної практики ЄСПЛ вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як і ті, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Тобто суд зобов`язаний з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що за обставин, викладених у клопотанні про арешт майна, було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, з огляду на достатність та вагомість доказів, зібраних на стадії досудового розслідування. При цьому, варто зазначити, що остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

На переконання слідчого судді, на даному етапі кримінального провадження, враховуючи обсяг зібраних стороною обвинувачення доказів, прокурором не доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов до висновку, що прокурором не доведено, наявність обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна, не доведено, що нежитлові приміщення, на яке просить накласти арешт прокурор, відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, не доведено, що наявні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, та не доведено необхідність такого арешту. Таким чином, застосування арешту майна вочевидь буде неспівмірним з втручанням в права власника майна на мирне володіння, користування, розпорядження майном, не виправдовує потреб досудового розслідування, та не відповідає критеріям розумності та співрозмірності між досягненням завдань кримінального провадження та обмеженням права власності щодо майна.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна.

Керуючись ст. 131-132, 170-173, 309, 372 КПК України,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000808 від 25 квітня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 08 травня 2025 року о 15 год. 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1