Номер провадження: 11-сс/813/1198/25
Справа № 947/9855/25 1-кс/947/6226/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000179, внесеного до ЄРДР 02 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 199 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт із забороною розпорядження на транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.р.н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що арештоване майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки транспортний засіб міг використовуватися ОСОБА_9 для перевезення підакцизних товарів, а саме слугував засобом для ймовірного вчинення кримінально-протиправних дій за обставинами даного кримінального провадження, що у свою чергу свідчить про наявність необхідності у забезпеченні збереження речового доказу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та такою, що підлягає скасуванню, з наступних підстав:

- слідчий суддя не врахував, що досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженні триває з 02 жовтня 2024 року, однак особи, які здійснюють незаконне придбання, зберігання збут та транспортування незаконно виготовлених тютюнових виробів, - не встановлено;

- прокурор у клопотанні не наведено фактів та обставин, відповідно до яких до вчинення даного кримінального правопорушення можливо причетний ОСОБА_9 (син власниці транспортного засобу);

- під час обшуку жодних речей та документів, які б свідчили про використання автомобіля у протиправній діяльності, вилучено не було;

- постанова про визнання транспортного засобу речовим доказом заснована на припущення, є суто формальною та необґрунтованою;

- посилання на відеофайл, на якому зафіксовано вивантаження з гаража до автомобіля коробок у кількості 4 штуки, є неналежним доказом, оскільки зміст вказаних коробок невідомий. Натомість, ОСОБА_9 займається продажом спідньої білизни;

- дії прокурора мають ознаки конфлікту інтересів, оскільки, ОСОБА_9 проходив службу в органах МВС України. Так, у ході виконання службових обов`язків ОСОБА_9 неодноразово співпрацював з прокурором ОСОБА_6 , під час яких між останніми склались неприязні стосунки.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційного скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

За вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У судовому засіданні встановлено, що детективами Підрозділу Територіального управління БЕБ в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000179, внесеному до ЄРДР 02 жовтня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 199 КК України

Згідно клопотання про арешт майна, невстановлені особи з початку 2024 року на території м. Одеси та Одеської області здійснюють незаконне придбання з метою збуту, зберігання з цією метою, а також збут та транспортування з метою збуту незаконно виготовлених тютюнових виробів.

В ході проведення досудового розслідування, співробітниками Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України отримано інформацію, про групу осіб у складі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які на території м. Одеси та Одеської області здійснюють протиправну діяльність, що полягає у незаконному придбанні з метою збуту, зберіганні з цією метою, а також збуті та транспортуванні з метою збуту незаконно виготовлених підакцизних товарів, зокрема тютюнових виробів.

Збут тютюнових виробів здійснюється за допомогою месенджера «Telegram» під назвою групи «Сигарети Україна в роздріб та оптом».

Разом з цим, в ході досудового розслідування встановлено та допитано в якості свідка громадянина України ОСОБА_14 , з обставин незаконної діяльності вказаних осіб, який надав згоду добровільно видати тютюнові вироби, невідомого походження, придбані через застосунок «Telegram», в інтернет магазині «Сигарети Україна в роздріб і оптом».

Також свідок пояснив, що під час замовлення на вкзаному телеграм каналі сигарет, автоматично відсилає користувача на сторінку під назвою «PortSigar Manager».

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В рамках вказаного кримінального провадження, співробітниками Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України отримано відомості щодо можливих місць незаконного зберігання незаконно виготовлених підакцизних товарів вищезазначеними особами, а саме: гаражне приміщення, яке розташоване на території гаражного кооперативу, за адресою: на перехресті вулиць Мацієвської та 2-й Західний провулок в межах географічних координат: ( НОМЕР_3 , 30.7037894),( НОМЕР_4 , 30.7048063), (46.4933375, 30.7105385), (46.4929230, 30.7120084).

У подальшому, 15 квітня 2025 року за вищезазначеною адресою проведено обшук, за результатами якого виявлено та вилучено наступні предмети та речі: електронні сигарети DAS POSH 20k 190 одиниць; тютюнові вироби без марок акцизного податку України: Marshall 2 пачки, Sobranie 1 пачка, Pull 1 пачка, Winston 1 пачка; тютюнові вироби з марками акцизного податку України: JM 1 пачка, Winston 1 пачка, LD 1 пачка, Marlboro 1 пачка, Rothmans 1 пачка; тютюн для кальяну «Serbetli» - 14 упаковок по 500 гр.; брошури магазину з продажу сигарет «ПОРСТИГАР» - 2 упаковки, чорнові записи на 21 арк.

При цьому, у ході проведення обшуку детективами не виявлено документів щодо походження вилучених підакцизних товарів договорів купівлі-продажу, актів приймання - передачі товарно-матеріальних цінностей, документів щодо їх виготовлення (сертифікатів якості, актів виконаних робіт тощо), документів щодо імпорту.

На виконання доручення детективів ТУ БЕБ в Одеській області отримано флеш-носій на якому наявна інформація у вигляді відеофайлу, оглядом якої встановлено наявність відео фіксації гаражного приміщення, розташованого на території гаражного кооперативу, за адресою: на перехресті вулиць Мацієвської та 2-й Західний провулок в межах географічних координат: (46.4861876, 30.7037894),(46.4859123, 30.7048063), (46.4933375, 30.7105385), (46.4929230, 30.7120084).

З протоколу огляду вбачається, що за кілька днів до проведення обшуку зазначене приміщення відвідали ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , які здійснили вивантаження коробок коричневого кольору у загальній кількості 4 штуки та у подальшому їх завантажили у транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.р.н. НОМЕР_1 . За кермом вказаного авто був ОСОБА_9 .

Окрім цього, згідно розсекречених матеріалів негласних слідчих (розшукових дій), спостереження за місце вбачається відвідування 02.10.2024 вищевказаного гаражного приміщення ОСОБА_9 на транспортному засобі марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.р.н. НОМЕР_1 .

Враховуючи вказані обставини прокурор звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно з метою його збереження як речового доказу.

Як вбачається з матеріалів провадження, яким надано відповідну оцінку слідчим суддею, що слідством перевіряється причетність ОСОБА_9 до вказаного кримінального правопорушення, тому колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що арештований транспортний засіб може мати доказове значення, оскільки, з достатньою ймовірністю можна вважати, що він використовувався, як засіб вчинення кримінального правопорушення, на якому здійснювалось транспортування незаконно виготовлених підакцизних товарів тютюнових виробів, тобто, наявні достатні підстави вважати, що його збереження необхідно для здійснення належного досудового розслідування кримінального провадження.

Щодо твердження апелянта про те, що відеофайл, на якому зафіксовано вивантаження з гаража до арештованого автомобіля коробок у кількості 4 штуки, є неналежним доказом, оскільки зміст вказаних коробок невідомий, апеляційний суд наголошує, що оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, надається судом, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, на іншій стадії провадження стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, слідчий суддя лише вирішує питання щодо достатності певного обсягу зібраних доказів для застосування певного заходу забезпечення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд констатує, що з огляду на долучені до клопотання матеріали, у яких зафіксовано вивантаження ОСОБА_9 з гаража коробок, у якому під час обшуку виявлено підакцизні товарів, акцизні марки яких не містять голографічного елементу, до транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.р.н. НОМЕР_1 , у своїй сукупності та взаємозв`язку відповідають стандарту «достатніх підстав (доказів)», та дають підстави для підозри щодо транспортування незаконно виготовлених підакцизних товарів.

З огляду на зазначене, посилання апелянта на те, що власнику майна не повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, не має ніякого правового значення при вирішенні питання щодо арешту майна з метою збереження речового доказу, оскільки уданому випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Апеляційний суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку слідчим суддею накладено арешт шляхом заборони розпорядження майном, тобто вчиняти дії, які змінюють його юридичну або фактичну долю, що дозволить не порушувати право власності особи та належним чином забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо упередженості процесуального керівника у вказаному кримінально провадженні - прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , колегія суду звертає увагу, що під час апеляційного розгляду представник власника майна ОСОБА_7 , відвід вказаному прокурору не заявляв.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає допущення слідчим суддею жодних порушень КПК України, які б поставили б під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити ухвалу без змін (частина 3 статті 407 КПК).

З огляду на вищевикладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого статтею 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000179, внесеного до ЄРДР 02 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 199 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4