Справа № 509/3415/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника, адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілий по кримінальному провадженню - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , китаєць, громадянин Китайської Народної Республіки, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

розглянувши у судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь кримінальне провадження №0000451 від 14.07.2016 року з обвинувальним актом, яким:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженця м.Болград, Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,-

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, уродженця с.Дмитрівка, Болградського району, Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин України, уродженця с.Дмитрівка, Болградського району, Одеської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,-

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

06.08.1918 р. до Овідіопольского районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000451 від 14.07.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.

Згідно обвинувального акту, досудовим слідством, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, а саме, що на початку липня 2016 року у ОСОБА_4 виник злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, яке перебуває у складських приміщеннях, розташованих за адресою: АДРЕСА_6 .

З метою реалізації вказаного умислу, ОСОБА_4 в невстановлений у ході досудового розслідування день та час вступив в попередню злочинну змову з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , і почали вчиняти дії направлені на реалізацію єдиного злочинного умислу.

Так, 13.07.2016 приблизно о 12:30 годині, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на автомобілі «Мерседес» світлого кольору р/н НОМЕР_1 (реєстрація Болгарії) прибули до складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_6 .

Далі ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 підійшли до ОСОБА_10 який працював вантажником у ОСОБА_11 (громадянин Китайської Народної Республіки) та був його довіреною особою. Після чого, запевнили ОСОБА_10 , що майно яке знаходиться в приміщенні боксу № 206 розташованого на території вказаних складських приміщень, яке належить ОСОБА_11 , начебто на підставі рішення суду належить їм, і для вивезення якого, потрібна його допомога. На вказану пропозицію ОСОБА_10 погодився, оскільки не усвідомлював злочинний характер вказаних осіб, а також вважав, що майно яке знаходиться в приміщенні боксу АДРЕСА_7 , належить їм на праві власності і вони мають право ним розпоряджатися.

Після чого, ОСОБА_4 запевнивши працівників охорони вищевказаної складської бази, що майно яке знаходиться в приміщенні боксу № 206 належить йому, разом з ОСОБА_10 проник на територію складських приміщень розташованих за адресою: АДРЕСА_6 .

Далі, переконавшись у тому, що його злочинні дії залишаються не поміченими, і його намірам ніхто не зможе перешкодити, за допомогою раніше заготовленого ключа, проник в бокс АДРЕСА_8 , з якого таємно викрав 127 коробок із взуттям, загальною вартістю 38 100 гривень, яке належить ОСОБА_11 .

Завантаживши повну тачку викраденими коробками з взуттям ОСОБА_4 разом з ОСОБА_10 вийшли з території вищевказаної складської бази, де їх на виході вже чекали ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у автомобілі «Мерседес» світлого кольору р/н НОМЕР_1 (реєстрація Болгарії). Побачивши ОСОБА_4 та ОСОБА_10 разом із викраденим взуттям, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 почали їм допомагати везти тачку, підтримуючи коробки із взуттям, з метою недопущення їх падіння.

Після чого, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , до кінця свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, довести не змогли, так як були затримані працівниками поліції та прокуратури, безпосередньо на місці скоєння злочину.

Органом досудового розслідування та прокурором вищезазначені дії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Органом досудового розслідування та прокурором вищезазначені дії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Органом досудового розслідування та прокурором вищезазначені дії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Органом досудового розслідування та прокурором вищезазначені дії ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Допитані в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, не визнали та надали суду слідуючі покази.

Так допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України не визнав та пояснив, що він у 2016 році працював на промринку «7 км» вантажником. ОСОБА_12 також працював вантажником на складі по вулиці Базовій, про це також знали охоронці промринку «7 км». В той день, приблизно в обідню пору доби ОСОБА_12 попрохав допомоги у перевезенні однієї тачки з вулиці Базової на Харківський майданчик, на що він погодився. За вказану послугу ОСОБА_12 пообіцяв його віддячити. Вони разом з ОСОБА_13 прибули до складу, ОСОБА_12 відкрив склад своїми ключами та вони за хвилин 20 погрузили жіноче взуття на тачку після чого мали намір прямувати на Харківський майданчик. Вийшовши зі складу ОСОБА_12 віз тачку, а ОСОБА_4 йому допомагав. В цей момент їх затримали співробітники поліції, приблизно метрів 150 від складу. ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 він того дня не бачив. Побачив їх лише у поліцейському автомобілі, в якому їх возили до ранку наступного дня та натякали на вирішення питання іншим шляхом. Мені відомо, що ОСОБА_14 не вручали підозру за вказані дії. Йому невідомо де наразі перебуває ОСОБА_15 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України не визнав та пояснив, що того дня він разом зі своїм братом ОСОБА_16 та другом ОСОБА_17 сиділи у машині по вул. Базовій на промринку «7 км», оскільки збирались усі разом їхати додому. На той час він працював таксистом. ОСОБА_18 тільки знав, як односельчанина, однак того дня він не зустрічався з ОСОБА_18 та взагалі не пам`ятає коли в останнє до того дня його бачив. Ким на той час працював ОСОБА_19 він також не знає. Коли вони сиділи в машині то бачили на відстані 400-500 метрів якусь бійку, він так це сприйняв. В машині вони знаходились не більше 10 хвилин, та заздалегідь не домовлялись про зустріч. Коли вони сиділи в машині до них підбігли якісь особи витягли з автомобіля та поклали на землю, як згодом йому стало відомо це були співробітники поліції. Затримали в обідню пору доби та до наступного ранку тримали у автомобілі, пропонували комусь подзвонити та вирішити це питання.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України не визнав та пояснив, що того дня він зустрівся з братом ОСОБА_20 на промринку «7 км», який повинен був відвезти його у Епіцентр. Заздалегідь вони не домовлялись про зустріч. На той час брат проживав у ОСОБА_21 , а він на АДРЕСА_9 . Коли вони сиділи в машині, то від брата чув що нібито відбувається якась бійка, сам він цього не бачив, оскільки має проблеми із зором. В цей момент до них підбігли якісь особи витягли з автомобіля та поклали на землю, йому наступили ногою на голову, як згодом йому стало відомо це були співробітники поліції. Після чого їх тримали у автомобілі до ранку. ОСОБА_18 він знає як односельчанина, те що його того дня затримували співробітники поліції він не бачив.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України не визнав та пояснив, що того дня він зустрівся з ОСОБА_22 і попрохав відвезти його додому, вони сіли в автомобіль після цього до них сів ОСОБА_16 . В автомобілі вони знаходились хвилин 10, оскільки чекали, щоб трохи пройшов затор, який був по вулиці Базовій. Коли вони сиділи в машині то бачили на відстані 400-500 метрів якусь бійку, він так це сприйняв. В цей момент підбігли якісь особи витягли з автомобіля та поклали на землю, як згодом йому стало відомо це були співробітники поліції. Затримали в обідню пору доби та до наступного ранку тримали у автомобілі, пропонували комусь подзвонити та вирішити це питання. Адвокатам нам не давали можливості зателефонувати. ОСОБА_4 він знає як односельчанина, однак не пам`ятає чи зустрічався він з ним коли-небудь на промринку «7 км».

Також в судовому засіданні був допитаний потерпілий ОСОБА_11 , який пояснив, що він орендує бокс АДРЕСА_7 на промринку «7 км» для зберігання взуття. Влітку 2016 року з вказаного боксу був факт крадіжки взуття, але коли це було він точно не пам`ятає. Намагалися вкрасти взуття близько 100 коробок. Про крадіжку з боксу він дізнався від знайомого, від кого саме точно згадати не може. З ОСОБА_23 він знайомий, оскільки останній працював у нього вантажником, в його обов`язки входило доставляти взуття із боксу на торгову точку. Чи мав ОСОБА_24 ключі від вказаного боксу він не пам`ятає, однак припускає, що він мав доступ до вказаного боксу. Він не бачив осіб, які намагалися вкрасти взуття. Свідків даної події також не було. Суму матеріального збитку він у судовому засіданні не підтверджує, та вказав, що вона значно завищена. Також пояснив, що при написанні заяви про факт крадіжки та при допиті його у якості потерпілого слідчим, йому підказував слідчий, що треба говорити та підписувати. Чи була пред`явлена підозра ОСОБА_25 за вчинення крадіжки він не знає, однак в інших кримінальних провадженнях його не визнавали потерпілим. На даний час взуття, яке намагалися вкрасти, та яке визнано речовими доказами, відсутнє, оскільки він його продав.

Також, в судовому засіданні буди допитані свідки.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 пояснив, що влітку 2016 року, він разом з друзями поїхали на промринок «7 км» за товарами. Він став свідком, як затримали осіб, точніше він бачив вже як хлопці лежали на підлозі. Він знаходився метрів 50 від затриманих осіб. Бачив, що біля тачки лежали 2 осіб. По вулиці Базовій він також бачив, біля автомобілю 3 осіб в наручниках. Автомобіль знаходився на відстані метрів 100 від тачки. Самого моменту затримання він не бачив. Покази, які він давав на досудовому розслідуванні, були написані співробітниками поліції. Він підтвердив саме ті покази, які надавав при допиті у суді. Обвинувачених у суді він не впізнав. Він не підписував жодних документів та протоколу затримання на промринку «7км» у день затримання. Наступного дня, після вказаних подій його викликали до якогось відділку поліції, де він підписував лише протокол допиту свідка, який вже був написаний співробітниками поліції.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 , пояснив, що в 2016 році він працював у відділі кіберзлочинності. Вказаної справи та обставин скоєння злочину він не пам`ятає, також не пам`ятає чи був він влітку 2016 року на промринку «7 км». Обвинувачених він бачить вперше. Також повідомив, що він допитувався у багатьох кримінальних провадженнях, але не пам`ятає чи давав покази у вказаному кримінальному провадженні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_28 , пояснив що він працює інспектором кіберполіції ГУНП в Одеській області, вказаних подій він не пам`ятає. Можливо десь він бачив обвинувачених осіб. У затриманні обвинувачених він точно не приймав участь, можливо був присутній при проведенні обшуку в рамках даного кримінального провадження, пам`ятає, що були якісь тачки і коробки. Обставин при яких він раніше зустрічався з обвинуваченими він пояснити не може.

Інших свідків у суді допитано не було, оскільки прокурор не зміг забезпечити їх явку у судове засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 КПК України, сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

З вказаних норм вбачається, що забезпечення явки свідка обвинувачення в судове засідання покладено на прокурора, а не на суд, вказане твердження також висловлене у постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду України по справі №288/113/15-к від 11.08.2020 року.

Крім того, прокурором в судовому засіданні були надані та судом досліджені слідуючі письмові докази.

-Заява про вчинення кримінального правопорушення.

Вказана заява не може розцінюватися, як доказ вини осіб, яких обвинувачують у вчиненні злочину, а підтверджує лише факт звернення потерпілого до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення відносно нього протиправних дій. Крім того, при допиті у суді він пояснив, що заява про вчинення правопорушення, як і його допит у якості потерпілого були написані слідчим.

-Протокол огляду місця події від 13.07.2016 року, а саме предметом огляду була металева тачка.

Вказаний доказ лише підтверджує вилучення металевої тачки разом із взуттям, однак цього факту обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував, інші ж обвинувачені взагалі не бачили цієї тачки та не знаходились поруч з нею.

Протоколи затримання ОСОБА_7 , ОСОБА_29 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , вказані протоколи затримання є недопустимими доказами, оскільки затримання було незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до п.1,2,3 ч. 3 ст. 42 КПК України Підозрюваний, обвинувачений має право:

1) знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують;

2) бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення;

3) на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним незалежно від часу в робочі, вихідні, святкові, неробочі дні до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - зустрічі без обмеження в часі та кількості у робочі, вихідні, святкові, неробочі дні; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних діях; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги;

Всупереч вказаним вимогам, обвинувачених незаконно утримували співробітники поліції з моменту фактичного затримання о 14 годині 13.07.2016 року до доставки до відділку поліції о 05 годині ранку 14.07.2016 року та оформлення протоколів затримання, крім того затриманим особам не надали можливості у вказаний період скористатися правом на захист.

Згідно з ч. 5 ст. 208 КПК України про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. У разі якщо на момент затримання прізвище, ім`я, по батькові затриманої особи не відомі, у протоколі зазначається докладний опис такої особи та долучається її фотознімок. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому та надсилається прокурору.

Як вбачається з протоколів затримання, він був складений 14.07.2016 року, однак затримані особи були 13.07.2016 року, що підтверджується показами як самих обвинувачених так і свідка ОСОБА_30 , крім того свідок ОСОБА_31 , який був понятим при затриманні у суді повідомив, що протокол затримання ОСОБА_19 він взагалі не підписував, та в протоколі не його підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, як порушення права особи на захист.

-Також прокурором у судовому засіданні було надано розписку потерпілого про отримання речових доказів 127 коробок зі взуттям (тапочками).

Однак як повідомив потерпілий при допиті у суді, що вказані речові докази на даний час відсутні, оскільки він продав повернуте йому майно.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вини обвинувачених або спростування їх показів прокурором у суді надано не було.

Вислухавши показання обвинувачених, потерпілого, свідків, дослідивши надані сторонами провадження докази, взявши до уваги доводи сторони обвинувачення та захисту, повно та всесторонньо оцінивши всі обставини у сукупності, Суд за своїм внутрішнім переконанням, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності, аналізуючи їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням наданих доказів, дійшов стійкого переконання, що безпосередньо під час розгляду кримінального провадження по суті в суді, стороною обвинувачення не доведено, що обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, за кваліфікуючими ознаками ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України - незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Кримінально-процесуальне законодавство України не закріплює стандартів доказування, проте із положень чинного КПК України прослідковується їх зміст.

Так, із частини другої статті 17 КПК України можна побачити стандарт доказування «поза розумним сумнівом», який, з огляду на частину першу цієї статті, має бути усунутий шляхом доведення вини особи у порядку передбаченому КПК України, тобто виключно доказами, які відповідають вимогам ст.ст.85,86 КПК України.

Згідно ст.2 КПК України встановлює, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, що передбачено ст. 25 КПК України.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

У відповідності до ч.1 ст.94 КПК України, зокрема, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Після аналізу та оцінки кожного з наданих стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупності зібраних доказів -а також достатності та взаємозв`язку для правильного встановлення всіх обставин, що входять у предмет доказування в кримінальному провадженні, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, п.18 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» винність особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч.2 та ч.4 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підстав яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями ч.1 ст.91 КПК України зокрема передбачено, що у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Згідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до приписів ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи. Особа не може піддаватися кримінальному покаранню доки не буде визнана винною в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення. Всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь обвинуваченого.

У відповідності зі ст.62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в статті 17 КПК України - особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обов`язок доказування події кримінального правопорушення та вини особи покладається на сторону обвинувачення безпосередньо в судовому засіданні.

За положеннями ч.4 статті 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи, не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зокрема, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

В той же час, статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи вимоги положень ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, а саме після засудження судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на справедливий суд та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення - вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є - верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд охоплює надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі - Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium ЄСПЛ зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 Протоколу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд - є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Протоколу 1 Конвенції, не є абсолютним : воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Протоколу 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (справа №688/788/15-к, провадження №51-597км17) у рішенні від 04.07.2018 року вказав: «Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону».

За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, робить висновок, що за результатами даного судового розгляду вина обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище, не доведена на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні зазначених обвинувачених є склад вказаного кримінального правопорушення.

За таких обставин, відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України, суд вважає, що відносно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 слід постановити виправдувальний вирок, оскілки стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинувачених є склад кримінального правопорушення, передбаченого п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Судових витрат по кримінальному провадженню не має.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст.8, 62 Конституції України, ст.ст. 2, 7, 9, 100, 368, 369, 370, 371, 373, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

Речові докази, які зберігаються при матеріалах кримінального провадження: мобільний телефон «iPhone» Model A1332, білого кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», повернути ОСОБА_6 , за належністю; мобільний телефон «SAMSUNG GT-E1200і», біло-сірого кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Лайф», повернути ОСОБА_5 , за належністю; мобільний телефон «SAMSUNG GT-E1200і», синього кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», повернути ОСОБА_5 , за належністю; мобільний телефон «SAMSUNG GT-E1202і», синього кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Лайф», повернути ОСОБА_5 , за належністю; мобільний телефон «SAMSUNG GT-E1200м», чорного кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», повернути ОСОБА_4 , за належністю; мобільний телефон «NOKIA C3-01», сірого кольору, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», повернути ОСОБА_7 , за належністю.

Речові докази, 127 коробок зі взуттям (тапочками), які передані на зберігання потерпілому по кримінальному провадженню ОСОБА_9 , вважати повернутими йому, за належністю.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського Апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку його оскарження в апеляційному порядку, якщо таке оскарження не відбулось. Якщо вирок був оскаржений в апеляційному порядку, він набуває законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя: ОСОБА_1