КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/5110/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2403/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000553 від 10.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна та накладено арешт на речі, що були вилучені 31.01.2025 за результатом проведення обшуку, проведеного 31.01.2025, за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на майно, повний перелік якого зазначено в резолютивній частині ухвали.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого суддіта постановити нову ухвалу, якою відмовити в повному обсязі в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що стороною обвинувачення не доведено необхідність здійснення арешту майна та не обґрунтовано правову підставу для такого арешту, а матеріали клопотання не містять достатніх доказів, що вказують на вчинення певною особою кримінального правопорушення, не зазначено розмір можливої конфіскації майна та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не зазначено про наслідки арешту майна для інших осіб.

Крім того, апелянт вказує, що слідчим суддею не враховано положення ч.4 ст.173 КПК України, відповідно до яких у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Апелянт наголошує на тому, що слідчий суддя порушив права власника майна, не повідомивши його про дату та час судового засідання для розгляду клопотання про арешт майна.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, слідчими СУ ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120 241 100 000 005 53 від 10.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.

31.01.2025 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.

Того ж дня, 31.01.2025 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києві було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 в ході якого було виявлено та вилучено ряд речей та документів.

Постановою слідчого від 31.01.2025 вилучені під час обшуку речі визнанні речовими доказами на підставі ст. 98 КПК України.

21.02.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва накладено арешт на речі, що були вилучені 31.01.2025 за результатом проведення обшуку, проведеного 31.01.2025, за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки Iphone 15 Pro Max imei 2: НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , з мобільним номером НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 ;

- мобільний телефон марки Redmi Note 13 Pro + 5G, imei 1: НОМЕР_4 , imei 2: НОМЕР_5 , з мобільним номером НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_7 ;

- мобільний телефон марки Redmi Note 8 Pro, imei 1: НОМЕР_7 ; imei 2: НОМЕР_8 , який належить ОСОБА_7 ;

- ноутбук марки Toshiba Satellita L 55-B5276 із зарядним пристроєм, яким користується ОСОБА_7 ;

- коробку з під мобільного телефону Iphone 15 Pro Max imei: НОМЕР_2 ;

- коробку з під мобільного телефону Redmi Note 13 Pro + 5G, imei: НОМЕР_9 ;

- банківські картки: А-банк НОМЕР_10 , А-банк НОМЕР_11 , ПриватБанк НОМЕР_12 , банк Південний НОМЕР_13 , банк Південний НОМЕР_14 , Ощадбанк НОМЕР_15 ; НОМЕР_16 ;

- флеш накопичувач (вилучений з ноутбука) SanDisk, чорного кольору;

- мобільний телефон Nokia X1 із зарядним пристроєм;

- стартовий пакет Vodafonе НОМЕР_33, НОМЕР_17 , НОМЕР_18 , стартовий пакет Київстар з номером НОМЕР_19 ;

- тримач для сім-карти та сім-карта з номером НОМЕР_20 , із написом на прозорому пакетику «ОСОБА_18»;

- тримач для сім-карти та сім-карта Київстар з номером НОМЕР_21 із написом на прозорому пакетику «ОСОБА_17»;

- тримач для сім-картки та сім-карта Київстар НОМЕР_22 зі написом на прозорому пакетику «ОСОБА_20»;

- стартовий пакет Vodafonе НОМЕР_23 ;

- тримач для сім-карти та сім-карта НОМЕР_24 , Київстар із написом на прозорому пакетику « ОСОБА_11 »;

- тримач для сім-карти та сім-карта з номером НОМЕР_25 , із написом на пакетику «ОСОБА_21»;

- пустий пакетик з написом « ОСОБА_12 »;

- тримач для сім-карти та сім-карта Київстар НОМЕР_26 із написом на прозорому пакетику «ОСОБА_19»;

- тримач для сім-карти та сім-карта Київстар з номером НОМЕР_27 із написом на прозорому пакетику «ОСОБА_22»;

- пустий пакетик з написом «ОСОБА_23»;

- пустий пакетик з написом « ОСОБА_13 »;

- пустий пакетик з написом «ВПН райони»;

- пустий пакетик з написом « ОСОБА_14 »;

- 6 пустих пакетиків з написами;

- тримач для сім-карти та сім-картка Київстар НОМЕР_28 із написом на прозорому пакетику;

- сім-карта та тримач для сім-карти Київстар НОМЕР_29 із написом на прозорому пакетику;

- тримач для сім-карти та сім-карта з номером НОМЕР_30 Київстар з написом на прозорому пакетику;

- тримач для сім-карти та сім-карта з номером НОМЕР_31 з написом на прозорому пакетику «Анна Висоцкая»;

- тримач для сім-карти та сім-карта Київстар з номером НОМЕР_32 ;

- тримач для сім-карти Київстар з номером НОМЕР_19 .

Слідчий суддя виходив з того, що наявні достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, а метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищевказане майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на речі, що були вилучені 31.01.2025 за результатом проведення обшуку, проведеного 31.01.2025, за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , повний перелік згідно резолютивної частини ухвали слідчого судді, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на невідповідність арештованого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що арештоване майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи апелянта про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру в тому, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року, якою накладено арешт на речі, що були вилучені 31.01.2025 за результатом проведення обшуку, проведеного 31.01.2025, за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , повний перелік згідно резолютивної частини ухвали слідчого судді - необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3 ____________ ОСОБА_4 ____________