ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 637/168/21 Номер провадження 11-кп/814/1287/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисникаОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження (справа №637/168/21) за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_8 зі змінами та захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Василенкове Куп`янського р-ну Харківської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз

14 лютого 2017 року Шевченківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.357, ч.1 ст.70, ст.71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.3 ст.185 КК України - на 3 роки позбавлення волі;

ч.4 ст.185 КК України - на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку після набрання цим судовим рішенням законної сили.

Вирішено питання щодо арешту майна та речових доказів.

Відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 згідно зі зміненим прокурором обвинувальним актом за ч.1 ст.162 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_10 від обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

У період часу з 01 до 05 листопада 2020 року приблизно о 20 годині ОСОБА_9 , будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , діючи повторно, з прямим умислом, із корисливих мотивів, таємно, через незачинені вхідні двері проник у будинок за вказаною вище адресою, звідки викрав чавунну плиту у зборі з кільцями, розміром 75х45 см, якою в подальшому розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_10 майнової шкоди в розмірі 500 гривень.

У подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на викрадення чужого майна, в період часу з 07 до 08 листопада 2020 року приблизно о 21 годині, будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння за названою вище адресою, діючи повторно, з прямим умислом, із корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу проник на територію згаданого домоволодіння та затим через незачинені вхідні двері - до літньої кухні, звідки викрав належні ОСОБА_10 два газових балони, об`ємом по 40 л, загальною вартістю 1 600 гривень, одну чавунну плиту, розміром 70х40 см, у повному зборі з кільцями, вартістю 450 гривень, металеві вироби у вигляді металобрухту, а саме металеві частини колосників, двоє металевих дверцят із печі, металеві пластини та кутники, загальною вагою 29 кг і загальною вартістю 162 гривні, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 2 212 гривень.

Окрім того, ОСОБА_9 у середині січня 2023 року, скориставшись тим, що під час окупації с. Василенкове Куп`янського р-ну Харківської обл. МПП "Агротехсервіс", розташоване по вул. Стадіонній, 1 у с. Василенкове Куп`янського р-ну Харківської обл., було залишене працівниками та фактично залишилося без нагляду персоналу, в умовах воєнного стану, діючи повторно, з прямим умислом, з корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу до приміщення цього підприємства - зерносховища та території токового господарства, викрав електродвигун асинхронний «АІР 100S2 у2», вартістю 4 814 гривні 93 копійки, належний зазначеному підприємству. Викраденим майном ОСОБА_9 розпорядився на власний розсуд, завдавши МПП "Агротехсервіс" майнової шкоди в указаному вище розмірі.

Суд першої інстанції встановив, що протиправні діяння ОСОБА_9 , які мали місце в проміжки часу з 01 до 05 листопада 2020 року та з 07 до 08 листопада 2020 року, є тотожними, вчинені з інтервалом між собою у 2-3 дні, об`єднані єдиним злочинним наміром і прагненням до досягнення спільної кінцевої мети, а саме вчинення ОСОБА_9 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 2 712 гривень, що здійснене двома епізодами, а тому утворюють продовжуваний одиничний злочин, який підлягає кваліфікації за однією статтею КК України.

У зв`язку з цим, місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_9 за:

ч.3 ст.185 КК України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло (дії, вчинені в проміжки часу з 01 до 05 листопада 2020 року та з 07 до 08 листопада 2020 року);

ч.4 ст.185 КК України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану (дії, вчинені в середині січня 2023 року).

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_8 зі змінами, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що: місцевий суд безпідставно кваліфікував діяння обвинуваченого, вчинене в період часу з 01 до 05 листопада 2020 року, за ч.3 ст.185 КК України, замість ч.1 ст.162 КК України, чим вийшов за межі висунутого обвинувачення та в порушення вимог ст.337 КПК України погіршив становище ОСОБА_9 , а також під час судового розгляду не здобуто об`єктивних даних щодо наявності єдиного умислу і спільної мети у обвинуваченого під час вчинення кримінальних правопорушень у проміжки часу з 01 до 05 листопада 2020 року та з 07 до 08 листопада 2020 року; висновки місцевого суду про відсутність письмових заяв і клопотань потерпілої ОСОБА_10 про відмову від обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України спростовуються письмовою заявою ОСОБА_10 від 20 листопада 2024 року, долученою до матеріалів кримінального провадження та дослідженою судом першої інстанції, в якій потерпіла відмовилась підтримувати обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України; допущені судом першої інстанції порушення приписів законодавства неможливо усунути час апеляційного розгляду;

захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Такі вимоги обґрунтовує тим, що: стороною обвинувачення було змінено кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України й за новим обвинуваченням потерпіла ОСОБА_10 не допитувалась; суд першої інстанції помилково перекваліфікував дії ОСОБА_9 із ч.1 ст.162 КК України на ч.3 ст.185 КК України як продовжуваний злочин, незважаючи на те, що сторона захисту клопотала закрити кримінальне провадження за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку із прийняттям Закону України №3886, який набув чинності 09 серпня 2024 року (Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів); у ході судового розгляду не було допитано свідка ОСОБА_11 , сторона обвинувачення не змогла забезпечити його явку в судове засідання і потім відмовилась від допиту цього свідка; місцевий суд не дослідив і не проаналізував усі докази по справі, не врахував те, що: прокурором не було надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які би підтверджували винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 4 ст.185 КК України; перед проведенням слідчих експериментів ОСОБА_9 був введений в оману поліцейськими, а також 12 лютого 2021 року в ході слідчого експерименту він не знав, де перебували речі, вказував на неправильне їх місцезнаходження, поводив себе невпевнено та йому надавав підказки слідчий.

Обвинувачений ОСОБА_9 направив клопотання, в якому просив здійснювати апеляційний розгляд за його відсутності, висловив позицію про підтримку апеляційної скарги захисника, скасування вироку місцевого суду та призначення нового розгляду в цьому суді.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу зі змінами сторони обвинувачення і частково підтримала апеляційну скаргу захисника, підтримавши наведені в ній доводи, що є аналогічними доводам прокурора, позицію захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги зі змінами прокурора, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянтів та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга зі змінами прокурора й апеляційна скарга захисника підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Об ґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На підставі п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до положень п.п.3, 4 ч.1 ст.409 КПК України підставами для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в апеляційному суді є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК України).

За змістом п.п.1, 2 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Доводи апелянтів, які зводяться до того, що місцевий суд безпідставно встановив факт та обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України як продовжуваного злочину в частині пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України є обґрунтованими.

Відповідно до ст.2 КПК України до кожного учасника кримінального провадження повинна бути застосована належна правова процедура.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 2 ст.291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити, окрім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5), а також обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання (п. 6).

Важливим для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону є виклад стороною обвинувачення саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, належної реалізації права на захист, а також правильної кваліфікації кримінального правопорушення.

Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка віддзеркалює фактичну модель вчиненого кримінального правопорушення, а формула кваліфікації та формулювання обвинувачення є правовою оцінкою кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

За змістом ст.91 КПК України в кримінальному провадженні, поряд із іншими обставинами, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

У ст.92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.91 КПК України (обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає), покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи у вчиненні конкретного злочину поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Наведені вище правові норми у їх системному зв`язку вказують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч.1 ст.337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п.5 ч.2 ст.291 КПК України), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.

Цей висновок підтверджується й положеннями ч.3 ст.337 КПК України, згідно з якими з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження. Указане вище має місце тоді, коли діяння особи, яке згідно з обвинувальним актом ставиться їй у провину, підлягає кваліфікації за менш тяжке кримінальне правопорушення, ніж це зазначено в обвинувальному акті.

З огляду на викладені вище норми закону, суд не має процесуальних повноважень збільшувати об`єм пред`явленого обвинувачення, виходити за його межі та перекваліфіковувати дії обвинуваченого на погіршення остановища останнього. Якщо вчинення конкретного діяння органом досудового розслідування особі у провину не ставилось, то суд відповідно не може вийти за межі висунутого обвинувачення і додатково встановити обставини кримінального провадження, які не були зазначені в обвинувальному акті.

Положення ч.1 ст.337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Важливим аспектом права обвинуваченого «бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього» та «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту» є те, що обвинувачений повинен бути поінформований не тільки про правову кваліфікацію його дій, але й про фактичні обставини діяння, яке ставиться йому у вину.

Виходячи з приписів ч.2 ст.337 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення.

З метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (ч.1 ст.338 КПК України).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження в місцевому суді прокурором було змінено обвинувачення в порядку ст.338 КПК України й викладено обвинувальний акт у іншій редакції. Зміна обвинувачення стосувалась інкримінованого кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_10 . Вона в заяві висловила позицію про те, що підтримує змінене обвинувачення та не бажає підтримувати обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі, підтвердила те, що їй зрозумілі положення ч.3 ст.338 КПК України, просила закінчити судовий розгляд за її відсутності (т.5 а.п.56).

13 листопада 2024 року Диканським районним судом Полтавської області прийнято до розгляду обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням та ухвалено продовжити розгляд цього кримінального провадження відповідно до обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням (т.5 а.п.12-14).

Таким чином, межі судового розгляду мали визначатись за зміненим обвинувальним актом.

За змістом зміненого обвинувачення ОСОБА_9 інкриміновано, зокрема, те, що він здійснив незаконне проникнення до житла за таких обставин.

У період часу з 01 до 05 листопада 2020 року приблизно о 20 годині в умовах воєнного стану ОСОБА_9 , будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , діючи з умислом, спрямованим на порушення недоторканості житла шляхом незаконного проникнення до нього, зайшов на територію згаданого вище домоволодіння та незаконно проник до житлового будинку, належного ОСОБА_10 .

Такі дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.1 ст.162 КК України як незаконне проникнення до житла.

Також ОСОБА_9 інкриміновано вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки) повторно та з проникненням у сховище за наступних обставин.

У період часу з 07 до 08 листопада 2020 року приблизно о 21 годині ОСОБА_9 , будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , діючи повторно, з умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, проник на територію названого домоволодіння та затим у приміщення літньої кухні, звідки викрав належні ОСОБА_10 два газових балони, об`ємом по 40 л, вартість одного з яких становить 800 гривень, одну чавунну плиту, розміром 70х40 см, у повному зборі з кільцями, вартістю 450 гривень, металеві вироби у вигляді металобрухту, а саме металеві частини колосників, двоє металевих дверцят із печі, металеві пластини та кутникіи, загальною вагою 29 кг і загальною вартістю 162 гривні, чим заподіяв ОСОБА_10 майнової шкоди в загальному розмірі 2 212 гривень (т.5 а.п.37-39).

Наведені вище дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та поєднане з проникненням у сховище.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції визнав доведеним і встановив, що в період часу з 01 до 05 листопада 2020 року приблизно о 20 годині ОСОБА_9 , будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , діючи повторно, з прямим умислом, із корисливих мотивів, таємно, проник у будинок за вказаною вище адресою, звідки викрав чавунну плиту у зборі з кільцями, розміром 75х45 см, якою в подальшому розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_10 майнової шкоди в розмірі 500 гривень.

У подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на викрадення чужого майна, в період часу з 07 до 08 листопада 2020 року приблизно о 21 годині, будучи обізнаним про відсутність мешканців домоволодіння за названою вище адресою, діючи повторно, з прямим умислом, із корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу проник на територію згаданого домоволодіння та затим через незачинені вхідні двері - до літньої кухні, звідки викрав належні ОСОБА_10 два газових балони, об`ємом по 40 л, загальною вартістю 1 600 гривень, одну чавунну плиту, розміром 70х40 см, у повному зборі із кільцями, вартістю 450 гривень, металеві вироби у вигляді металобрухту, а саме металеві частини колосників, двоє металевих дверцят із печі, металеві пластини та кутники, загальною вагою 29 кг і загальною вартістю 162 гривні, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_10 майнової шкоди в загальному розмірі 2 212 гривень.

Але встановлений і визнаний доведеним у вироку факт того, що в період часу з 01 до 05 листопада 2020 року приблизно о 20 годині по вул. Садовій, 18 у с. Василенкове Харківської обл. ОСОБА_9 , діючи повторно, таємно викрав чавунну плиту у зборі з кільцями, розміром 75х45 см, заподіявши ОСОБА_10 майнової шкоди в розмірі 500 гривень, у зміненому обвинувальному акті у провину ОСОБА_9 не ставився та не був зазначений при викладенні стороною обвинувачення фактичних обставин кримінального правопорушення.

Незважаючи на те, що інкриміноване ОСОБА_9 діяння за період часу з 01 до 05 листопада 2020 року було кваліфіковане в обвинувальному акті як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, що є кримінальним проступком, суд першої інстанції кваліфікував його за ч.3 ст.185 КК України як продовжуване з наступним епізодом кримінальне правопорушення, що є тяжким злочином.

Таким чином, місцевий суд у порушення вимог ст.337 КПК України безпідставно визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні дій, які стороною обвинувачення не ставились йому у провину, та перекваліфікував інкриміноване йому діяння на більш тяжке кримінальне правопорушення, чим вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення на погіршення його становища. Це призвело й до порушення права обвинуваченого бути проінформованим про «характер і причини висунутого обвинувачення» та права «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту», особливо з огляду на те, що наявність цих фактів тягне за собою погіршення становища особи.

Унаслідок указаного вище порушення суд першої інстанції не ухвалив рішення щодо пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості надати свою оцінку інкримінованим ОСОБА_9 обставинам.

Таким чином, зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили місцевому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, відсутності у вироку рішення щодо частини пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення та, у зв`язку з цим, їх неможливо усунути під час апеляційного розгляду, а, отже, оскаржуваний вирок належить скасувати та призначити новий розгляд у місцевому суді.

На істотності таких порушень вимог КПК України й на тому, що вони є підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд, зокрема, в постановах від 29 травня 2023 року у справі №159/1298/21 та від 08 квітня 2020 року у справі №639/5936/17.

З урахуванням допущених місцевим судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону й того, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з наведених вище процесуальних підстав, оцінка інших доводів апелянтів не надається, оскільки така оцінка можлива лише після усунення вказаних вище порушень. Зокрема, ці доводи належить перевірити під нового розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, у ході нового розгляду необхідно врахувати наведене вище, провести судовий розгляд відповідно до приписів КПК України, ретельно перевірити доводи учасників провадження, за наслідком чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Отже, апеляційні скарги, в яких порушувалось питання про скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, підлягають задоволенню.

Як убачається з повідомлення ДУ «Харківська виправна колонія (№43)» №5/12/1-1696-Фн-25, ОСОБА_9 звільнений з цієї установи виконання покарань на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Харків від 22 липня 2025 року про застосування до ОСОБА_9 у порядку ст.81-1 КК України умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби та він вибув до військової частини. У цьому кримінальному провадженні обвинуваченому запобіжний захід за вироком суду не обирався.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів не вбачає підстав для обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу до початку судового провадження в першій судовій інстанції.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_8 зі змінами та захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , задовольнити.

Вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4