У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю особи, відносно якої розглядається скарга ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород скаргу ОСОБА_3 про незаконне утримання та звільнення ОСОБА_3 з-під варти в порядку ст. 206 КПК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з скаргою , яка подана в порядку ст. 206 КПК України, про незаконне утримання та звільнення ОСОБА_3 з-під варти в порядку ст. 206 КПК України.

В обгрунтування скарги зазначив, що відносно нього строк тримання під вартою закінчився 18 квітня 2025 року, а вирок, яким його було засуджено від 28 березня 2025 року не набрав законної сили, оскільки ним було подано апеляційну скаргу. У зв`язку з наведеним просив слідчого суддю згідно ст.. 206 КПК України звільнити його з під варти, оскільки він утримується в УВП №9 в м. Ужгород без рішення суду, яке набрало законної сили та без наявності інших правових підстав для позбавлення його свободи.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_3 , адвокат ОСОБА_4 подану скаргу підтримав. Зокрема зазначив, що чинним КПК України передбачено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не більше 60 днів. Зазначив, що у вироку суду від 28.03.2025 року було зазначено про залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу без змін, однак строк такого запобіжного заходу не визначено. Вказав, що запобіжний захід може бути продовжено не більше ніж на 60 днів, а обрання безстрокового запобіжного заходу чинним КПК України не передбачено. Зазначає, що не зазначення у вироку строку дії запобіжного заходу є порушенням прав обвинуваченого. Вважає таке перебування ОСОБА_3 в установі виконання покарань незаконним.

Засуджений ОСОБА_3 , в судовому засіданні підтримав вимоги скарги, просив її задовольнити. Окрім того просив врахувати стан здоров`я, його вік, та у зв`язку з наведеним застосувати інший запобіжний захід відносно нього.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив, просила слідчого суддю відмовити у задоволенні скарги. Зокрема зазначила, що ОСОБА_3 , утримується в ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» законно на підставі вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року. Вказала, що до набрання вироком суду законної сили ОСОБА_3 на законних підставав утримується під вартою. Наголосила, що питання щодо запобіжного заходу вирішено в порядку ст. 374 КПК України.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали скарги, матеріали особової справи наданої до суду представником ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» слідчий суддя, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 206 КПК України якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Статтею 206 КПК України надано слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема наявності судового рішення та інше) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено, або забезпечення проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу.

Таким чином, наведені вище положення ст. 206 КПК мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках.

Відповідний правовий висновок викладено і в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 року по справі № 766/22242/17.

Таким чином, КПК України вимагає від слідчого судді при виконанні загальних обов`язків щодо захисту прав людини з`ясування наявності або відсутності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Надаючи оцінку правомірності тримання ОСОБА_3 під вартою в ДУ «УВП №9» та, відповідно, наявності чи відсутності підстав його звільнення з-під варти, слідчим суддею враховується наступне.

Слідчим суддею встановлено, що вироком Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.12.2022 року у справі № 308/13241/22, призначивши ОСОБА_3 остаточне до відбуття основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років і один місяць без конфіскації майна. Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати із 18 вересня 2024 року з 09 год. 57 хв. (моменту фактичного затримання). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 18 вересня 2024 року (дати фактичного затримання) до набрання цим вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід, застосований (обраний) щодо ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

На вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року №308/16637/24 було подано апеляційну скаргу.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_3 , наданої ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» на запит слідчого судді, вбачається, що розгляд апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_4 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року відкладено на 06.11.2025 року.

Отже станом на 24.07.2025 року вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року відносно ОСОБА_3 не набрав законної сили.

Згідно частини 5 ст.202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчим суддею було встановлено, що на час розгляду даної скарги триває перегляд вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року у Закарпатському апеляційному суді. Враховуючи наведене, на час розгляду клопотання, поданого в порядку статті 206 КПК України, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року не набув законної сили.

Відповідно до абз. 12 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, під час ухвалення вироку у його резолютивній частині зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Отже, наведеною нормою визначено право суду під час ухвалення обвинувального вироку застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого саме до набрання цим вироком законної сили.

Тобто законодавець передбачив у вищевказаній статті КПК України заходи забезпечення кримінального провадження до набрання вироком законної сили.

Звертаючись до слідчого судді зі заявою з приводу незаконності тримання його під вартою ОСОБА_3 , та його адвокат в судовому засіданні, зокрема посилається на положення КПК України щодо строків дії ухвали про тримання особи під вартою. За даних обставин слідчий суддя виходить з положень ст.197, 331, 374, 401 КПК України та вважає за необхідне зазначити таке.

Стаття 197 КПК України окрім строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою, визначає питання щодо строків перебування особи під вартою під час досудового розслідування.

Питання обрання, скасування або зміни запобіжного заходу при розгляді справи в суді після надходження обвинувального акту, регулюється ст.331 КПК України. Так, за ч.3 вказаної статті Кодексу за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Питання щодо продовження, зміни, скасування запобіжного заходу після надходження справи до апеляційного суду врегульовано у тому числі ст.401 КПК України, згідно з якою суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, зокрема вирішує інші клопотання, в тому числі щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу.

Слідчий суддя вважає, що зазначення судом першої інстанції у вироку про вирішення питання щодо запобіжного заходу засудженому до набрання вироком законної сили не суперечить змісту ч.4 ст.374 КПК України, оскільки фактично дане питання є пов`язаним з питанням початку строку відбуття покарання.

Перевірка законності та обґрунтованості вироку не належить до повноважень слідчого судді.

Відтак, Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у вироку від 28.03.2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 прийнято і зазначено, що з"апобіжний захід, застосований (обраний) щодо ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу залишити без змін".

Згідно ч.1 ст.115 КПК України строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку про те, що на підставі положень пункту ч.12 ч.4 ст.374КПК України під час ухвалення вироку у його резолютивній частині суд має право прийняти рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, що узгоджується із ч.1 ст.115КПК України щодо визначення строків вказівкою на подію.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Статтею 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

У абз.2 пункту 1 Розділу ІІ «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 року №1769/5, передбачено, що підставами для приймання до СІЗО та тримання ув`язнених і засуджених є: вирок суду, що не набрав законної сили, але передбачає тримання особи під вартою.

У ч.5 ст.535 КПК України передбачено, що до набрання обвинувальним вироком законної сили обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не може бути переведений у місце позбавлення волі в іншу місцевість.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського судуз прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так,у справі«Руслан Яковенко проти України»,заява № 5425/11 від 04.06.2015, ЄСПЛ зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сили, і його можна оскаржити. У своїй практиці Суд постановляв, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання.

Словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoffv. Germany) від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Також, у справі «Сольмаз проти Туреччини» ЄСПЛ окремо зазначав, що навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

На стадії ухвалення вироку, після здійснення судового розгляду кримінального провадження по суті, дослідження усіх доказів та обставин у справі, коли у розпорядженні суду наявні усі матеріали кримінального провадження, суд повною мірою володіє усією інформацією, яка дозволяє йому прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення обвинуваченій особі запобіжного заходу.

Особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції .

Отже, з наданої слідчому судді інформації вбачається, що підставою для тримання ОСОБА_3 в ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» є вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року у справі №308/16637/24, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.12.2022 року у справі № 308/13241/22, призначивши ОСОБА_3 остаточне до відбуття основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років і один місяць без конфіскації майна та яким запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Як встановлено слідчим суддею, підставою для тримання ОСОБА_3 під вартою, є вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року, яким визначено запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 - тримання під вартою до набрання вироком суду законної сили.

Відповідно до положень статті 206 КПК України, слідчий суддя лише перевіряє наявність чи відсутність правових підстав для тримання особи під вартою.

При розгляді клопотання ОСОБА_3 в порядку ст. 206 КПК України, слідчий суддя не вправі перебирати на себе повноваження суду апеляційної інстанції, у провадженні якого перебуває зазначена вище кримінальна справа та до компетенції якого віднесено вирішення питання щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого або його скасування на стадії апеляційного оскарження і апеляційного провадження.

Дослідженими у судовому засіданні матеріалами підтверджується, що на даний час відносно ОСОБА_3 діє запобіжний захід у виді тримання під вартою, який застосовано до нього на підставі вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2025 року, а отже, наявні правові підстави для тримання особи під вартою.

Таким чином, на час надходження скарги ОСОБА_3 слідчим суддею не встановлено обставин, які б викликали у нього обґрунтовані сумніви з приводу того, що ОСОБА_3 утримується під вартою без відповідних на те підстав, та підлягає звільненню з-під варти саме в порядку ст. 206 КПК України.

З огляду на викладене вище, доводи скарги ОСОБА_3 щодо незаконності утримування під вартою в ДУ «Закарпатська УВП №9» ОСОБА_3 за відсутності судового рішення не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду слідчим суддею, у зв`язку з чим, у задоволенні зазначеної скарги необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 206, 309, 369 - 372, 376, 392 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 про незаконне утримання та звільнення ОСОБА_3 з-під варти в порядку ст. 206 КПК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Дата оголошення повного тексту ухвали 28.07.2025 року о 09:00 год.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1