Справа№751/3519/25
Провадження №1-кп/751/228/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000479 від 06.02.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2025 року до Новозаводського районного суду міста Чернігова надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000479 від 06.02.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвалою суду від 21.04.2025 у вказаному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.04.2025 підготовче провадження закінчено і призначено судовий розгляд, обвинуваченій ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Прокурор у судовому засіданні подав клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_3 строком на 60 днів з утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», залишити визначеною заставу в сумі 151 400 гривень.

В обґрунтування даного клопотання зазначив, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України. Також встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що обумовлює необхідність запобігання спробам ОСОБА_3 переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, так як остання обґрунтовано обвинувачується у тяжких злочинів, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення. Зазначає, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій, об`єктивно не спроможний забезпечити усунення будь-якої з наведених обставин, передбачених п.1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Запобіжні заходи у вигляді застави чи домашнього арешту не здатні усунути ризики впливу на свідка ОСОБА_6 , а також вчинення ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення, так як скоєння останньою відповідних протиправних дій у такому разі не виключається, в тому числі і за місцем застосування домашнього арешту.

Обвинувачена та її захисник у судовому засіданні стосовно продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували. Захисник заявив усне клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді цілодобового домашнього арешту, вказавши, що зазначені у клопотанні прокурора ризики втратили свою актуальність і є недоведеними.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, дійшов до наступного висновку.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 07.03.2025 застосовано до обвинуваченої ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн, та з покладенням на неї обов`язків у разі внесення застави.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.04.2025 обвинуваченій ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21 червня 2025 року включно, з утриманням в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор», заставу в розмірі п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень 00 копійок, визначену ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 березня 2025 року, залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного, слідчий суддя враховує вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У судовому засіданні встановлено, що на момент застосування запобіжного заходу ОСОБА_3 обґрунтовано підозрювалася у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та підозра підтверджувалася зібраними у справі доказами.

У ході судового розгляду клопотання стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- ОСОБА_3 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, так як остання обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за скоєння яких передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, тому обвинувачена усвідомлюючи суворість покарання, яке їй загрожує, може вживати відповідні заходи з метою уникнення кримінальної відповідальності;

- у разі не застосування до обвинуваченої запобіжного заходу матиме можливість впливати на свідків у кримінальному провадженні;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо посилань сторони захисту на відсутність ризиків, суддя доходить висновку про відхилення таких аргументів з огляду на те, що станом на даний момент ризики переховування, незаконного впливу на свідка та продовження вчинення аналогічних кримінальних правопорушень є об`єктивними та не спростовуються наведеними стороною захисту аргументами. Також варто зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків існує як на початковому етапі кримінального провадження, так і на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Разом з тим, стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено переконливими аргументами недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, для запобігання встановленим ризикам.

Так, зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, тобто у скоєнні незаконного придбання і зберігання з метою збуту та незаконного збуту особливо небезпечних психотропних речовин, вчинених повторно. При цьому суворість можливого покарання у разі визнання обвинуваченої винною у вчинені інкримінованого злочину не може бути єдиним вирішальним фактором для обрання найбільш тяжкого запобіжного заходу. Для продовження тримання особи під вартою повинні враховуватися й інші обставини справи з сукупністю даних про особу обвинуваченої.

Також суд враховує те, що з плином часу ступінь ризиків у кримінальному провадженні має тенденцію до зміни, як правило така тенденція спрямована на зниження ступеню відповідних ризиків. Це обґрунтовано тим, що після завершення досудового розслідування, а тим більше після передачі обвинувального акту до суду, докази у кримінальному провадженні є зібраними, і позиція сторони обвинувачення має тенденцію до посилення, у той час як реальні можливості обвинуваченого перешкодити збору доказів або здійснити вплив на свідків зменшуються.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із положеннями статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в своїх висновках щодо застосування положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово наголошував на тому, що тривалість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо особи сама по собі є суттєвим аргументом для врахування при визначенні можливості обрання більш м`якого запобіжного заходу. Також ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що продовження судами строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може мати «автоматичного» характеру, і вирішуючи такі питання суди повинні приділяти належної уваги обставинам, які можуть свідчити про саме безальтернативність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і належним чином вмотивовувати свої рішення в цій частині. Шаблонне ж відтворення судами своїх формулювань при продовженні дії запобіжних заходів є порушенням державою своїх зобов`язань за ст. 5 ЄКПЛ.

У пункті 105 рішення у справі «Александровська проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 3 статті 5 Конвенції органи державної влади повинні переконливо продемонструвати обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке. Вимога до посадової особи, яка відправляє правосуддя, надати відповідні та достатні підстави для затримання, окрім наявності обґрунтованої підозри, застосовується вже під час ухвалення першого рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того, вирішуючи, чи слід звільнити чи тримати особу під вартою, органи державної влади зобов`язані розглянути альтернативні запобіжні заходи. Обґрунтування, які можуть вважатися «відповідними» та «достатніми», включають небезпеку переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризики змови, повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова», заява № 23755/07, пункти 87, 88 та 102. Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії», пункт 222). Таким чином, ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання; його слід оцінювати з урахуванням інших факторів, таких як характер обвинуваченого, моральні якості, майновий стан, зв`язки з країною та міжнародні контакти (там само, пункт 223).

У пункті 111 цього ж рішення «Александровська проти України» ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що рішення національних судів з питань застосування запобіжних заходів повинні відповідати критеріям вмотивованості: «... ніщо не свідчить про те, що національні суди належним чином розглядали можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Хоча вони у загальних формулюваннях зазначили, що розглянути таку можливість, вони не вказали, чому жоден із цих запобіжних заходів не міг бути застосований …».

При цьому, суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у пункті 63 рішення у справі «Тодоров проти України», згідно яких загальна складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання під вартою протягом тривалого періоду.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

За змістом правової позиції ЄСПЛ, що викладена у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України», після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177КПК України.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження суд зауважує, що в цілому погоджується із аргументами прокурора щодо існуванням ризику переховування від обвинувачення та суду. Водночас, на думку суду, застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченої на території міста Чернігів, із можливістю контролю з боку поліції за її місцезнаходженням та зобов`язанням здати на зберігання документи, які надають право на виїзд за межі території України, та у сукупності із відсутністю відомостей про наявність в обвинуваченої достатніх організаційних та фінансових можливостей для здійснення нелегального виїзду закордон, призводить суд до переконання про те, що на даному етапі кримінального провадження цей ризик може бути нівельований шляхом застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Також суд в цілому погоджується із тим, що у межах даного кримінального провадження продовжує існувати ризик тиску на свідка. Заразом в аспекті цього ризику суд не може не оминути увагою ту обставину, що у судовому засіданні 13.06.2025 було проведено допит обвинуваченої ОСОБА_3 , у ході якого остання в цілому визнала та погодилася із тією версією подій, яку покладено в основу обвинувального акту. Суд відзначає, що на даний час існують спірні аспекти в позиції сторін кримінального провадження зокрема щодо обставин, за яких обвинувачена отримала у своє розпорядження психотропні речовини, що слугувало підставою для ініціювання в судовому засіданні 13.06.2025 прокурором питання щодо зміни обвинувачення в порядку статті 338 КПК України в аспекті раніше констатованих в обвинувальному акті пом`якшуючих вину ОСОБА_3 обставин. Водночас суд бере до уваги те, що на даний час обвинуваченою надано викривальні показання щодо себе, що не може не призводити до зменшення ступеня ризику впливу на свідка у кримінальному провадженні, роль показань якого на даний час певною мірою зменшилася у співвідношенні із тією, що існувала на більш ранніх стадіях. Сама ж по собі позиція обвинуваченої щодо окремих обставин кримінального провадження не може слугувати підставою для застосування щодо неї найбільш тяжкого запобіжного заходу, оскільки це прямо суперечитиме позиції ЄСПЛ, викладеній у пункті 108 згаданого рішення у справі «Александровська проти України»: … щодо аргументу про невизнання заявницею своєї вини, то це суперечило праву не свідчити проти себе та презумпції невинуватості, і тому не було відповідним (див. також рішення у справі «Луценко проти України»).

Принагідно суд вважає за необхідне зауважити, що будь-які висновки щодо оцінки доказів, які висловлені судом в аспекті питання застосування запобіжного заходу не мають преюдиційної сили та не можуть бути покладені в основу подальшого висновку суду про винуватість або невинуватість особи.

Оцінюючи аргументи сторони обвинувачення про те, що існує ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченою, суд, як в попередніх ухвалах це відзначалося, у цілому розділяє позицію сторони обвинувачення та вважає, що такий ризик у межах даного кримінального провадження дійсно існує. Однак, суд бере до уваги те, що механізм вчинення кримінальних правопорушень (за версією сторони обвинувачення) не був повністю дистанційним, або пов`язаним із функціонуванням групи осіб, та передбачав необхідність безпосереднього переміщення обвинуваченою у межах міста Чернігів для придбання та збуту психотропних речовин. За наведених обставин та з урахуванням стадії кримінального провадження, на думку суду даний ризик може бути нівельований шляхом застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту із покладенням відповідних обов`язків та забезпеченням можливості контролю за поведінкою обвинуваченої з боку органів поліції.

Надаючи оцінку відомостям про особу обвинуваченої суд зауважує, що з одного боку такі відомості свідчать про недостатню сталість соціальних зв`язків обвинуваченої, зокрема відсутність місця роботи та постійного джерела доходів, що зумовлює необхідність застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченої. Водночас суд не може не взяти до уваги те, що обвинувачена не має судимостей, їй не було повідомлено про підозру в інших кримінальних правопорушеннях, що є певним аргументом для пом`якшення запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Оцінюючи підстави для застосування запобіжного заходу суд також зауважує той факт, що на даний час ОСОБА_3 утримується під вартою загалом близько трьох із половиною місяців, що на думку суду є суттєвим періодом тримання під вартою, а в разі продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щзе на 60 днів, загальний строк тримання під вартою наблизиться до шести місяців. Зазначені обставини в світлі вимог національного законодавства та висновків ЄСПЛ вимагають від суду їх врахування при вирішенні питання щодо застосування запобіжних заходів.

Протягом даного періоду часу обвинуваченою не було внесено визначену попередніми ухвалами судів суму застави, що свідчить про відсутність у останньої грошових коштів для її внесення. При цьому, на переконання суду, у разі суттєвого зменшення така сума застави буде менш ефективно запобігати ризикам у кримінальному провадженні, аніж застосування щодо обвинуваченої цілодобового домашнього арешту.

Тому, на переконання суду, для запобігання встановленим ризикам є достатнім такий запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт з покладенням відповідних обов`язків, під час якого обвинувачена не матиме можливості покидати місце свого проживання та, як наслідок, переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків у кримінальному провадженні та вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті (наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків), але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті (недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів), слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Отже, враховуючи зазначені вище обставини, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_3 суд вважає за необхідне обрати стосовно неї запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово, строком на два місяці до 17.08.2025 включно.

Також у зв`язку з обранням запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, необхідно покласти на обвинувачену ОСОБА_3 обов`язки, зазначені у ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 314-317, 369-372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_4 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої ОСОБА_3 відмовити.

Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернігів, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці до 17.08.2025 включно, заборонивши цілодобово покидати фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на обвинувачену ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах строку досудового розслідування, до 17 серпня 2025 року, наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, прокурора та суду за викликом;

- не відлучатися із м. Чернігів, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання слідчому, у провадженні якого перебувало відповідне кримінальне провадження, паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні та іншими особами, відомості про які як про учасників відповідних подій містяться в матеріалах кримінального провадження.

Роз`яснити обвинуваченій, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого та прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено 19.06.2025 о 09 год 00 хв.

Суддя ОСОБА_1