ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/33978/24

Провадження № 11-кп/820/471/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 жовтня 2024 року за № 0003354 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року, -

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підгороднє Бахчисарайського району Автономної республіки Крим, громадянина України, не працевлаштованого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Гагарінського районного суду м. Севастополь Автономної республіки Крим від 10 травня 2003 року за ч. 3 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185; ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі;

- вироком Бахчисарайського районного суду Автономної республіки Крим від 13 січня 2006 року за ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185; ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі;

- вироком Алчевського міського суду Луганської області від 22 лютого 2008 року за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2021 року за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ст. 70 КК України до покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Деражнянського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162 КК та призначено йому покарання ч. 3 ст. 152 КК України у виді десяти років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ухвалено визначити ОСОБА_7 покарання у виді десяти років позбавлення волі.

За ч. 2 ст. 146 КК України ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з дня вступу вироку в законну силу, зараховано у строк покарання час перебування під вартою з 27 жовтня 2024 року до дня набрання вироком законної сили день за день.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 25 жовтня 2024 року, в невстановлений час, ОСОБА_7 , в порушення ст. 30 Конституції України, згідно якої кожному гарантується недоторканість житла і не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, умисно, таємно, всупереч волі законного володільця, шляхом зламу вікна, проник в приміщення будинку АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_11 , а законним користувачем ОСОБА_9

26 жовтня 2024 року, близько 06 год. 50 хв., ОСОБА_7 , зайшов в приміщення будинку АДРЕСА_2 , де з 07 год. по 10 год., реалізовуючи свій злочинний умисел на зґвалтування, умисно, усвідомлюючи, що потерпіла ОСОБА_9 є неповнолітньою, без добровільної згоди останньої, застосовуючи фізичну силу, спрямовану на подолання її опору, схопив потерпілу за руки та кинув на ліжко, де взявши кухонного ножа та приставивши його до шиї ОСОБА_9 , погрожуючи застосуванням насильства стосовно неї, за допомогою мотузки зв`язав їй разом за кисті обидві руки, прив`язавши їх спереду до шиї, вчинив її зґвалтування, зокрема дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та анальним проникненням власних геніталій в тіло потерпілої ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 та прокурор подали апеляційні скарги.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї просив оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку із невідповідністю фактичним обставинам справи та суворістю призначеного покарання.

Стверджує, що потерпілу він не ґвалтував, про її вік дізнався від працівників правоохоронних органів.

Місцевий суд не досліджував усіх доказів по справі, зокрема мотузку та ніж, що є порушенням ст. 23 КПК України.

Посилається на те, що покази потерпілої, надані під час досудового розслідування та судового розгляду, є суперечливими.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про повторний допит потерпілої, чим порушив вимоги ст. 10 КПК України.

Крім того, безпідставно відмовлено й у його клопотаннях про допит експертів, дослідження усіх матеріалів справи, а також у заяві про відвід судді.

Покарання, призначене місцевим судом вважає суворим, таким, що не відповідає його особі.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просив вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2024 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України та в частині призначеного за ч. 3 ст. 152 КК України покарання скасувати, ухвалити новий, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162 КК України. Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 років позбавлення волі, ч. 3 ст. 152 КК України у виді 12 років позбавлення волі, ч. 1 ст. 162 КК України у виді 2 років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 12 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України, місцевий суд не врахував, що обвинувачений незаконно позбавив волі потерпілу, що супроводжувалось спричиненням їй фізичних страждань, а сама потерпіла поза її волею змушена була тривалий час перебувати в будинку з обвинуваченим. При цьому, поки ОСОБА_7 перебував в будинку вона не могла вільно пересуватись, втративши фізичну свободу.

Вважає, що дії обвинуваченого, пов`язанні із незаконним позбавленням волі ОСОБА_9 , що супроводжувалось спричиненням їй фізичних страждань, не охоплюються ч. 3 ст. 152 КК України та потребують окремої кваліфікації за ч. 2 ст. 146 КК України.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 152 КК України, місцевий суд не в повній мірі врахував того, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, вчинив особливо тяжкий злочин на наступний день після звільнення з місць позбавлення волі, вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнає.

Не взято до уваги й наслідків вчиненого ним злочину, зокрема те, що неповнолітня ОСОБА_9 після скоєного обвинуваченим змушена була звертатися до психологів, щоб побороти панічні атаки, депресію та страх.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти апеляційної скарги прокурора.

Потерпіла ОСОБА_9 та її законний представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого.

Прокурор не визнав апеляційної скарги обвинуваченого та підтримав свою апеляційну скаргу із посиланням на її доводи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, надавши усім учасникам право виступу у судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Наведених вимог суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами, проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, які були б істотними і тягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав. Показав, що 25 жовтня 2024 року після звільнення з місць позбавлення волі приїхав до м. Хмельницького та прямував до будинку по АДРЕСА_3 . На зупинці зустрів двох малознайомих чоловіків. Останні запропонували допомогти із сумкою, яку він привіз із собою. Зокрема, порекомендували залишити її у будинку по АДРЕСА_2 , шляхом проникнення до нього через вікно. Так і зробили. Після цього поїхав по своїм справам. 26 жовтня 2024 року близько 6-7 год. ранку повернувся до вказаного будинку, щоб забрати сумку. На подвір`ї побачив молоду дівчину потерпілу. Їй пояснив, що прийшов по сумку, яка захована під диваном. Остання пригостила його чаєм та викурила якийсь наркотик. Після цього її поведінка різко змінилась, вона почала скаржитись, що незадоволена своїм статевим життям та просила ним зайнятись. Він задовольнив її руками, оскільки за віком і станом здоров`я не може цього робити. Згодом, прийшла сестра потерпілої ОСОБА_10 з хлопцем. Тому він одягнувся та залишив будинок. Однак, за 15 хвилин повернувся за сумкою та, забравши її, пішов по своїм справам. Ствердив, що не проникав до будинку та жодних насильницьких дій щодо потерпілої, в тому числі і сексуальних, не вчиняв. Вважає, що потерпіла, злякавшись наслідків, вигадала історію про зґвалтування.

Тобто, обвинувачений підтвердив, що 26 жовтня 2024 року з 6 години ранку до приходу ОСОБА_10 перебував у будинку потерпілої. Однак, виклав свою версію подій.

Європейський суд з прав людини у п. 43 свого рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» зазначив, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а отже при оцінці доказів слід керуватись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Незалежно від того, що ОСОБА_7 не визнав своєї винуватості у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, така підтверджується сукупністю суб`єктивних та об`єктивних доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених відповідно до ст. 23 КПК України судом першої інстанції безпосередньо в ході судового розгляду.

Так, допитана місцевим судом потерпіла ОСОБА_9 чітко, послідовно показала, що 25 жовтня 2024 року, прийшовши додому, в будинок АДРЕСА_2 , який належить її дідусеві і в якому вона тимчасово проживає, помітила там сліди перебування сторонньої особи, зокрема, на підлозі був пісок, речі знаходились не на місцях, а вікно кухні було відчинене.

Вранці 26 жовтня 2024 року, вийшовши на вулицю, побачила ОСОБА_7 , який стояв поблизу вікна. На її запитання хто він і що тут робить, обвинувачений почав розповідати, що проживає поруч, а в цьому будинку є його сумка, яку нібито у нього викрали. Вона попросила його зачекати, зачинила двері та пішла шукати сумку. Однак, обвинувачений сам зайшов до будинку та пройшов до кімнати, де вона спала.

Там ОСОБА_7 раптово кинув її на ліжко та почав погрожувати, приставивши до горла ножа. Під подушкою у неї лежав перцевий балончик, яким вона скористалась, але не вдало попала собі в очі. Після цього, обвинувачений зв`язав їй руки мотузкою. Де він її узяв не знає. Згодом, розв`язавшись, намагалась вдарити ОСОБА_7 чашкою, проте він знову її зв`язав за кисті рук спереду і прив`язав до шиї та зґвалтував.

Вона повідомляла обвинуваченому, що неповнолітня, просила не ґвалтувати. Під час зґвалтування ОСОБА_7 розповідав, що так сильно кохав одну жінку, що убив її. Тому, побоюючись за своє життя, вона виконувала всі його вказівки.

Потерпіла повідомила, що зґвалтування відбулось у вигляді вагінального та анального контакту. Усе це тривало приблизно із 7 до 10 години ранку. Після того як усе закінчилось, обвинувачений розв`язав їй руки, але залишив мотузку на шиї та задрімав. Коли вона намагалась розв`язати мотузку та вибратись, у вікно постукали. Від цього ОСОБА_7 прокинувся та покинув будинок. Заспокоївшись, вона розповіла сестрі ОСОБА_10 , що той чоловік її зґвалтував. Тому, сестра відразу викликала поліцію.

Свідок ОСОБА_10 , сестра потерпілої, показала, що 26 жовтня 2024 року, близько 10 год., їй зателефонував дядько ОСОБА_12 та повідомив, що потерпіла ОСОБА_9 не вийшла на роботу. Через це вони із ОСОБА_13 поїхали до будинку потерпілої. Двері будинку відчинив обвинувачений, з оголеним торсом. Вона запитала де ОСОБА_9 , на що він відповів, що із нею все добре, вона буде на роботі за 2-3 години. Подумала, що це знайомий її сестри. В цей момент, потерпіла вибігла із кімнати та покликала її. Чоловіка ж попросила піти. ОСОБА_7 вийшов із будинку, постояв кілька хвилин на вулиці та повернувся за сумкою. ОСОБА_13 допоміг йому дістати сумку з-під дивану. Коли обвинувачений пішов, потерпіла сиділа і плакала, була схвильована, трохи згодом вона повідомила, що не знає цього чоловіка і він її зґвалтував. Також свідок повідомила, що із кімнати, де відбулося зґвалтування, потерпіла винесла та віддала їй ножа, який вона поклала на тумбочку в одній із кімнат.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_13 показав, що 26 жовтня 2024 року йому зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила, що її сестра не вийшла на роботу. Прибувши до будинку, де проживає потерпіла ОСОБА_14 , вони підійшли до вхідних дверей. Побачили ОСОБА_7 , який стояв напівоголений (без футболки). Чоловік повідомив, що ОСОБА_9 буде на роботі за 2-3 години. ОСОБА_10 зайшла в кімнату до сестри, а він залишився з обвинуваченим. Вона попросила ОСОБА_7 піти. Останній одягнувся та вийшов з будинку, однак повернувся за декілька хвилин та повідомив, що залишив сумку. Забравши її, залишив домоволодіння. Після цього, ОСОБА_10 повідомила, що той чоловік зґвалтував потерпілу. Він хотів його наздогнати, однак ОСОБА_7 вже ніде не було.

Свідок ОСОБА_12 , дядько потерпілої, показав місцевому суду, що 26 жовтня 2024 року йому зателефонував син, який працює разом із ОСОБА_9 , та повідомив, що остання не вийшла на роботу. Тому він зателефонував її сестрі ( ОСОБА_10 ) та просив з`ясувати причини такої поведінки. Через деякий час від ОСОБА_10 дізнався, що ОСОБА_9 зґвалтували. Того ж дня, ОСОБА_10 йому розповіла як все сталось, а потерпіла сиділа і лише плакала.

Окрім показань потерпілої та свідків, у правдивості яких апеляційний суд немає підстав сумніватись, оскільки вони усі між собою узгоджуються в деталях, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доводиться також об`єктивними доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Так, із даних заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_9 звернулась до правоохоронних органів у зв`язку із тим, що 26 жовтня 2024 року ОСОБА_7 здійснив незаконне проникнення до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.к.п. 235).

Із даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003354 вбачається, що 26 жовтня 2024 року ОСОБА_10 звернулась до правоохоронних органів у зв`язку із тим, що 26 жовтня 2024 року в період часу з 07 год. 00 хв. по10 год. 00 хв. невстановлена особа, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , застосовуючи фізичну силу, вступила у вагінальний статевий акт із неповнолітньою потерпілою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без її добровільної згоди (т. 1, а.к.п. 52).

Даними рапорту поліцейського взводу № 2 роти № 2 Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ОСОБА_15 підтверджується, що 26 жовтня 2024 року о 13 год. 50 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що сестра заявниці ОСОБА_10 ОСОБА_9 повідомила, що 26 жовтня 2024 року, вранці, приблизно о 07 год., невідомий чоловік, близько 40 років, проник до будинку, ймовірно через вікно, та зґвалтував її (т.1, а.к.п. 57).

Із даних протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_10 звернулась до правоохоронних органів у зв`язку із тим, що 26 жовтня 2024 року, в період часу з 07 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. невідома невстановлена особа, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , застосовуючи фізичну силу, вступила у вагінальний статевий акт із її сестрою неповнолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без її добровільної згоди.

Даними протоколу огляду від 26 жовтня 2024 року підтверджується, що в ході вказаної процесуальної дії було оглянуто місце вчинення злочину будинок АДРЕСА_2 . Під час огляду місця події виявлено та вилучено, зокрема в кімнаті № 3, на ліжку, мотузку білого кольору, прив`язану до труби опалення, балон сльозогінного газу «Терен-4м», постіль зеленого кольору, покривало сірого кольору, жіночі шорти та топ блакитного кольору, на дошці для прасування кружку білого та чорного кольору, в кімнаті № 2 три сліди підошви взуття, в кімнаті № 1 ніж, що знаходився на тумбочці. Також іншу слідову інформацію та речі (т. 1, а.к.п. 63-93).

Тобто, вказаний доказ підтверджує, що місцем вчинення злочину є будинок АДРЕСА_2 , де було виявлено зокрема ніж, яким обвинувачений ОСОБА_7 погрожував потерпілій, мотузку, якою він її зв`язував та балон сльозогінного газу, за допомогою якого потерпіла ОСОБА_9 намагалась чинити опір ОСОБА_7 .

Вказане узгоджується із показами потерпілої ОСОБА_9 про те, що вона намагалась захищатися за допомогою балончика із сльозогінним газом та про те, що обвинувачений погрожував їй ножем та зв`язував її. А також узгоджується із показами свідка ОСОБА_10 про те, що потерпіла винесла із кімнати, де відбувалось зґвалтування ніж, який вона поклала на тумбочку в одній із кімнат.

Відповідно до даних висновку експерта № 152 від 28 листопада 2024 року на чашці, вилученій в ході огляду місця події (об. № 1-2), виявлена одна ядровмісна клітина із деструктивними змінами в ядрі, і знайдені потожирові виділення. При визначенні групової належності потожирових виділень (в об. № 1-2) виявлені антигени А, В за ізосерологічною системою АВ0. Отже, знайдені антигени на чашці (об. № 1-2) можуть походити за рахунок потожирових виділень особи (осіб), в крові якої (яких), незалежно від категорії видільництва, є антигени А і В, в тому числі і від ОСОБА_7 , але знайдені потожирові виділення в об. № 1-2 можуть бути змішаними, тому виключити наявність антигена А за рахунок домішок потожирових виділень потерпілої ОСОБА_9 не є можливим (т. 1, а.к.п. 188-190).

Даними висновку експерта № 715 від 12 грудня 2024 року підтверджується, що на шортах жіночих потерпілої ОСОБА_9 знайдені сперматозоїди, при визначенні групової належності яких виявлені антигени А і В. Отже, ця сперма може належати чоловіку (чоловікам), в крові та виділеннях якого (яких) містяться антигени А і В, в тому числі і ОСОБА_7 т. 1, а.к.п. 202-203).

Даними висновку експерта № 717 від 12 грудня 2024 року підтверджується, що на підодіяльнику (об`єкти № 1, 8-10), який вилучили під час огляду місця події, знайдені сперматозоїди, при визначенні групової належності яких виявлені антигени А і В. Отже, ця сперма може належати чоловіку (чоловікам), в крові та виділеннях якого (яких) містяться антигени А і В, в тому числі і ОСОБА_7 (т. 1, а.к.п. 208-210).

Із висновку експерта № 714 від 12 грудня 2024 року вбачається, що на марлевому тампоні (об`єкт № 5) та на ватному тампоні (об`єкт № 6) із вмістом заднього склепіння піхви потерпілої ОСОБА_9 , знайдені сперматозоїди, при визначенні групової належності яких виявлені антигени А і В. Отже, ця сперма може належати чоловіку (чоловікам), в крові та виділеннях якого (яких) містяться антигени А і В, в тому числі і ОСОБА_7 . Виключити походження антигена А за рахунок піхвових виділень потерпілої ОСОБА_9 , не є можливим (т. 1, а.к.п. 198-200).

Даними висновку експерта № 718 від 11 листопада 2024 року підтверджується, що на простирадлі (об?єкти № 1-6), яке вилучили під час огляду місця події, а саме приміщення житлового будинку на ліжку, за адресою: АДРЕСА_2 , сперматозоїдів не знайдено, а на простирадлі (в об?єктах № 4, 5) знайдена кров людини, при визначенні групової належності якої виявлений антиген А. Отже, ця кров може належати особі (особам), в крові якої (яких) міститься антиген А, в тому числі і потерпілій ОСОБА_9 (т. 1, а.к.п. 205-206).

Даними висновку експерта № 586 від 30 жовтня 2024 року підтверджується, що у ОСОБА_9 станом на 26 жовтня 2024 року виявлені такі тілесні ушкодження:

- крововиливи м`яких тканин по боковій поверхні від верхньої до нижньої третини шиї справа, по боковій поверхні від верхньої, середньої та нижньої третини шиї зліва, що могли утворитись від дії тупих предметів, якими могли бути пальці рук, внаслідок стискання;

- крововиливи м`яких тканин по задній поверхні правого променево-зап`ястного суглобу, по задній поверхні лівого променево-зап`ястного суглобу, що могли утворитися від дії тупого напівжорсткого предмету продовгуватої форми.

Вказані тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень (що мають незначні скороминущі наслідки) і можуть мати давність утворення не більше 12 годин до моменту початку проведення судово-медичної експертизи 26 жовтня 2024 року, що не виключає можливості їх утворення в час та за обставин, що вказані в постанові про призначення судово-медичної експертизи. Враховуючи дані УЗ-обстеження внутрішніх статевих органів, ОСОБА_9 станом на 26 жовтня 2024 року статевої зрілості не досягла (т. 1, а.к.п. 114-115).

Даними висновку експерта № 151 від 11 листопада 2024 року, підтверджується, що в піднігтьовому вмісті ОСОБА_7 знайдені та досліджені 44 ядровмісні клітини, ядра яких деструктивно змінені, тому встановити їх статеву належність неможливо. При визначенні групової належності цих клітин виявлений лише антиген А за ізосерологічною системою АВО. Отже, знайдені епітеліальні клітини (об. № 1) можуть походити від будь-якої особи (осіб) в крові якої (яких) є антиген А, в тому числі і від потерпілої ОСОБА_9 (т 1, а.к.п. 191-193).

Даними висновку експерта № 148 від 28 листопада 2024 року підтверджується, що при дослідженні мазків-відбитків зі статевого члена ОСОБА_7 (об. № 1) знайдені 9 ядровмісних клітин, із яких три глікогеновмістимі, в ядрах двох клітин є Х-хроматин, який притаманний жіночій генетичній статі. Отже, знайдені клітини в мазках-відбитках ОСОБА_7 є клітинами піхвового епітелію (т. 1, а.к.п. 195-196).

Тобто, вказані докази у сукупності із показами потерпілої підтверджують, що ОСОБА_7 вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та анальним проникненням в тіло потерпілої, з використанням геніталій, без її добровільної згоди, тобто зґвалтував ОСОБА_9 .

Із даних висновку експерта № 120 від 11 листопада 2024 року вбачається, що видимих вад розвитку статевого члена та калитки не спостерігається, під час маніпуляції статевого члена виникла слабка ерекція.

Під час огляду лікарем-урологом встановлено, що зовнішні статеві органи без видимих патологій, розвинені відповідно до віку, при пальпації без болючі, вторинні статеві ознаки розвинені відповідно до віку.

В результаті огляду, проведеного лікарем-неврологом, жодних даних про наявність у ОСОБА_7 неврологічної патології не виявлено.

Згідно з результатами лабораторного дослідження № 105484 від 08 листопада 2024 року показник загального тестостерону у ОСОБА_7 становив 3,29 нг/мл (при нормі 2,27-9,76).

Таким чином, за результатами обстеження, проведеного 08 листопада 2024 року у ОСОБА_7 не виявлено вад розвитку та захворювань зовнішніх статевих органів; медичних даних, які б свідчили про неможливість здійснення ним статевих зносин не встановлено (т. 1, а.к.п. 160-163).

Тобто, наведений доказ підтверджує, що ОСОБА_7 на момент проведення обстеження 08 листопада 2024 року за станом здоров`я був спроможний вступати у статеві зносини.

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 жовтня 2024 року підтверджується, що потерпіла ОСОБА_9 впізнала під № 2 ОСОБА_7 , як особу, що її зґвалтувала (т. 1, а.к.п. 111-112)

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 жовтня 2024 року підтверджується, що свідок ОСОБА_13 впізнав під № 1 ОСОБА_7 , як особу, яку бачив 26 жовтня 2024 року на місці події, і на якого вказала потерпіла, що він її зґвалтував (т. 1, а.к.п. 116-117).

Вказані докази, підтверджують, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_13 впізнали ОСОБА_7 , як особу, що 26 жовтня 2024 року перебувала на місці події та зґвалтувала потерпілу.

Із даних висновку судово-психіатричного експерта № 977 від 05 грудня 2024 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 має зміни в емоційному стані, які виникли після скоєних відносно неї протиправних дій, а саме: знижений настрій, пригніченість, деяку емоційну вразливість та емоційну ізольованість, невпевненість, підвищений рівень тривоги та страху, внутрішню напруженість, прагнення уникати речей, що нагадують про психотравмувальну подію, прояви втоми, астенії, відчуття приниженої гідності, звуження кола спілкування, які в свою чергу впливають на якість життя та активне соціальне функціонування потерпілої. Неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 з урахуванням її емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей та рівня розумового розвитку, здатна правильно сприймати обставини, що мають значення у кримінальному провадженні і давати про них відповідні показання. Неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 не схильна до фантазування та навіювання (т.1, а.к.п. 214-217).

Таким чином, твердження обвинуваченого про те, що він не ґвалтував потерпілу суперечать вищевказаним доказам.

Наведені вище і досліджені судом першої інстанції докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення злочину) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними. Всі докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Що ж стосується доводів ОСОБА_7 про те, що покази потерпілої є суперечливими, а про її вік він дізнався лише від працівників, то такі спростовуються показами самої потерпілої ОСОБА_9 , яка будучи попередженою про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів, чітко, послідовно, не змінюючи свої показання жодного разу, детально розповіла у місцевому суді про обставини вчинення кримінального правопорушення щодо неї, зокрема й те, що просила обвинуваченого цього не робити та повідомляла йому, що вона є неповнолітньою.

А тому, такі твердження ОСОБА_7 апеляційний суд розцінює як обраний засіб захисту від пред`явленого обвинувачення і бажання уникнути відповідальності за скоєне.

Посилання ОСОБА_7 на те, що суд першої інстанції не дослідив безпосередньо у судовому засіданні речові докази ніж та мотузку, чим допустив неповноту судового розгляду, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Так, постановою заступника начальника відділення СВ Хмельницького РУП ГКНП в Хмельницькій області від 28 жовтня 2024 року кухонний ніж, з рукояткою чорного кольору, та мотузку білого кольору (виявлену на ліжку в кімнаті) визнано речовими доказами.

Сторона захисту не ставила під сумнів наявність вказаних доказів та їх статус.

Натомість, місцевим судом було досліджено: протокол огляду від 26 жовтня 2024 року та фототаблиці, з яких вбачається, що в ході огляду будинку № 48/1 по вул. Короленка у м. Хмельницькому було виявлено та вилучено, зокрема, кухонний ніж, з рукояткою чорного кольору, та мотузку білого кольору.

Тобто, непроведення огляду речових доказів (кухонного ножа та мотузки) у судовому засіданні у цій справі компенсована іншими належними та допустимими доказами, які були відкриті стороні захисту та безпосередньо досліджені судом.

До такого ж висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року провадження № 13-43кс19 (справа № 640/6847/15-к).

А тому, недослідження судом кухонного ножа та мотузки безпосередньо у судовому засіданні не призвело до суттєвих порушень, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість рішення суду.

З урахуванням наведеного, місцевий суд не допустив неповноти судового розгляду даного кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про повторний допит потерпілої, апеляційний суд відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 КПК України допит потерпілого проводиться з дотриманням правил, передбачених частинами другою, третьою, п`ятою - чотирнадцятою статті 352 цього Кодексу.

Частиною 14 статті 352 КПК України визначено, що свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався. Під час дослідження інших доказів свідкам можуть ставити запитання учасники судового провадження, експерт, а також суд.

Як вбачається із звукозаписів судового засідання від 09 січня 2025 року, допитана місцевий судом потерпіла ОСОБА_9 чітко, послідовно та дуже детально розповіла про обставини вчинених щодо неї кримінальних правопорушень.

Крім того, обвинувачений був присутній у судовому засіданні під час її допиту, мав можливість ставити їй запитання та їх задавав.

Отже, у суду були відстуні підстави для повторного її допиту.

Що ж стосується тверджень апелянта про безпідставну відмову у задоволені його заяви про відвід судді, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Як вбачається із матеріалів справи під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 заявив відвід судді ОСОБА_16 , посилаючись на його упередженість у зв`язку із відмовою у задоволенні його клопотання про додатковий допит потерпілої.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_16 .

Тобто, вказаний відвід був вирішений у встановленому законом порядку.

При цьому, апеляційний суд погоджується із обґрунтуванням такого судового рішення, оскільки відмова у задоволенні клопотання обвинуваченого не може бути підтвердженням упередженості суду.

Доводи апелянта про неповноту розгляду справи через відмову у задоволенні його клопотання про допит експертів, апеляційний суд до уваги не бере, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 356 КК України за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Тобто, виклик експерта для його допиту у судовому засіданні належить до дискреційних повноважень суду.

Як вбачається із матеріалів справи, у даному кримінальному провадженні виконано, зокрема, судово-медичні експертизи зразків рідкої крові ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 ; зрізів країв нігтьових пластин ОСОБА_7 ; мазків-відбитків та змиву зі статевого органу обвинуваченого; мазків, марлевого та ватного тампонів із вмістом склепіння піхви, мазка та марлевого тампона із вмістом з анального отвору, марлевого тампона зі змивом зі шкіри статевих органів потерпілої; речей, вилучених під час огляду місця події; комісійну судово-медичну експертизу щодо ОСОБА_7 ; судово-психіатричні експертизи стосовно обвинуваченого та потерпілої та інші експертизи.

Вказані експертизи проводились із дотриманням, зокрема Методичних рекомендацій МОЗ України та УЦНМІПЛР «Дослідження рідкої крові та її слідів на речових доказах», Методичних рекомендацій МОЗ України «Судово-медичне дослідження сперми, слини та інших виділень людини в слідах на речових доказах». Кожен з даних висновків викладений повно, деталізовано та обґрунтовано із вивченням об`єктів, наданих на експертизу. У них містяться посилання на методичні вказівки, обставини справи, детальний опис процесу проведення досліджень та експертна оцінка їх результатів, вивченням об`єктів, наданих на експертизу, а також відповіді на поставленні запитання.

А отже, у суду були відсутні підстави для виклику експертів, з метою роз`яснення цих висновків. Тому будь-якої неповноти розгляду справи місцевим судом допущено не було.

Щодо інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про незаконність оскарженого вироку колегія суддів враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Колегія суддів розцінює невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за пред`явленим обвинуваченням, як обраний засіб захисту від пред`явленого обвинувачення і бажання уникнути відповідальності за скоєне.

Належить також зазначити, що ч. 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена «поза розумним сумнівом». Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Кожен доказ має підтверджувати певну обставину, яка має значення для конкретного кримінального провадження, і лише сукупність усіх доказів, оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, у своєму взаємозв`язку доводять винуватість чи невинуватість особи. Тобто, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

З огляду на викладене, версія та доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про незгоду з оскаржуваним вироком в частині невизнання останнім своєї вини за пред`явленим обвинуваченням, суперечливість та відсутність достовірних і допустимих доказів на підтвердження вини в інкримінованих йому злочинів мають суто суб`єктивний та безпідставний характер.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 152 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Судом першої інстанції також повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Так, диспозицією ч. 2 ст. 146 КК України передбачено відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини, вчинені щодо малолітнього або з корисливих мотивів, щодо двох чи більше осіб або за попередньою змовою групою осіб, або способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або таке, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, або із застосуванням зброї, або здійснюване протягом тривалого часу.

Органом обвинувачення ОСОБА_7 ставилось у вину саме незаконне позбавлення волі потерпілої, яке супроводжувалось заподіянням їй фізичних страждань.

Незаконне позбавлення волі полягає в протиправному перешкоджанні людині вибирати за своєю волею місце перебування. Воно може виявитися у затриманні потерпілого в тому місці, де він бути не бажає, або поміщення його в таке місце, яке він не має змоги вільно залишити. Це діяння може бути здійснене шляхом застосування фізичного насильства (наприклад, потерпілого зв`язують і замикають у підвалі, поміщають у заздалегідь підготовлене місце тощо).

При цьому, діяння у вигляді незаконного позбавлення волі вважається закінченим з моменту фактичного обмеження свободи переміщення потерпілого. Необхідно враховувати, що незаконне позбавлення волі належить до триваючих злочинів, тому зазначене діяння вважається вчинюваним аж до часу фактичного звільнення потерпілого.

Із суб`єктивної сторони цей злочин вчиняється лише з прямим умислом і може характеризуватися різними мотивами (користь, помста та інші). Обов`язковим є усвідомлення особою незаконності діяння, що нею вчиняється.

Тобто, умисел винної особи має бути спрямований саме на довготривале утримання потерпілого в тому місці, де він не бажає знаходитись, або поміщення потерпілої особи в таке місце, яке вона не має змоги вільно залишити.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 лютого 2025 року (справа № 522/18784/21 провадження № 51-4663км24).

Натомість, як встановлено судом, умисел ОСОБА_7 був направлений саме на зґвалтування ОСОБА_9 . Приставляння ж ножа до її шиї та зв`язування рук були способами подолання її психічного та фізичного опору. При цьому, потерпіла перебувала у себе вдома, тобто у місці, в якому вона проживала та бажала бути, не маючи наміру його покидати.

За таких умов, склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, в діях ОСОБА_7 відсутній.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів погоджується із видом та розміром такого.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд правильно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України є кримінальним проступком особливо тяжким злочином, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого.

Правильно враховано й дані про особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, одразу після звільнення з місць позбавлення волі вчинив нові кримінальні правопорушення, характеризується посередньо, соціальних зв`язків немає, не працює.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом правильно визнано рецидив злочину.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що обвинувачений знехтував гарантіями, закріпленими у ст. 3 Конституції України, та посягнув на статеву свободу та статеву недоторканість неповнолітньої особи проти її волі. Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки як самого діяння, так і особи, що його вчинила.

Апеляційний суд також бере до уваги наслідки вчиненого кримінального правопорушення для потерпілої ОСОБА_9 . Зокрема те, що остання має негативні зміни в емоційному стані, а саме: знижений настрій, пригніченість, деяку емоційну вразливість та емоційну ізольованість, невпевненість, підвищений рівень тривоги та страху, внутрішню напруженість, прагнення уникати речей, що нагадують про психотравмуючу подію, прояви втоми, астенії, відчуття приниженої гідності, звуження кола спілкування, які в свою чергу вплинули на якість її життя та активне соціальне функціонування потерпілої.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд обґрунтовано, із врахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за дані кримінальні правопорушення у межах наближених до максимальних, визначених санкціями статей та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив йому остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання.

Твердження ж прокурора про те, що місцевий суд не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, вчинив особливо тяжкий злочин на наступний день після звільнення з місць позбавлення волі, вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнає, спростовуються даними самого вироку, з якого вбачається, що вказані обставини були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

З урахуванням наведеного, вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3