Справа №585/1207/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/49/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

16 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/1207/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах (із змінами):

- обвинувачений ОСОБА_12 просить змінити вирок суду першої інстанції, а саме, доповнити мотивувальну частину посиланням на порушення малолітнім потерпілим ОСОБА_13 пп. а, б п. 4.14 ПДР, що мало наслідком створення аварійної ситуації, виключити з мотивувальної частини посилання на умисне порушення водієм ОСОБА_10 ПДР, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання (відшкодування шкоди потерпілому, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, порушення потерпілим положень ПДР, молодий вік обвинуваченого та його бездоганну поведінку протягом майже 5 років після ДТП) застосувати ст. 69 КК та призначити покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами. Вимоги обгрунтовані тим, що у його діях відсутня умисна форма вини, судом не надана належна оцінка порушенню ПДР потерпілим, суд дійшов необгрунтованого висновку про відсутність щирого каяття;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_14 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд не навів жодних мотивів чому взято до уваги одні висновки експертиз та не враховано інший висновок, при цьому суд не встановив момент виникнення небезпеки для водія.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_10 : на користь фінансового управління Роменської міської ради 1300,70 грн за лікування потерпілого; на користь Головного управління державного казначейства України в Сумській області 6596,24 грн на лікування потерпілого; на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів у сумі 3146 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_10 20.04.2016 близько 13 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Chevrolet Tracker» д. н. НОМЕР_1 проїзною частиною вул. Горького в м. Ромни у напрямку до Роменського коледжу КНЕУ, в районі електроопори лінії електромережі № 11/91, грубо порушуючи вимоги п. 1.7, 12.3 ПДР, маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху у вигляді малолітнього пішохода ОСОБА_13 , який почав перетинати проїзну частину справа на ліво по ходу його руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження (ч. 2 ст. 286 КК).

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив, що у день події він йшов по пішохідній доріжці та почав переходити дорогу. Потім він почув звуковий сигнал автомобіля та почав бігти, але на смузі зустрічного руху на нього був здійснений наїзд; показаннями свідка ОСОБА_15 , яка підтвердила пояснення потерпілого; протоколом огляду місця ДТП від 24.06.2016 з додатками; висновком судово-медичної експертизи № 150 від 31.05.2017, яким підтверджується факт заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень; висновком судової автотехічної експертизи № 88 від 17.05.2016, згідно якого система рульового керування, гальмівна система та ходова частина автомобіля «Chevrolet Tracker» знаходилися у працездатних станах, при яких вони здатні виконувати свої функції; протоколами слідчих експериментів від 13.03.2018 за участю підозрюваного ОСОБА_10 , від 13.12.2017 за участю свідка ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_13 від 13.12.2017, від 11.01.2018 за участю свідка ОСОБА_16 , у ході яких було встановлено місце наїзду на потерпілого, траєкторію руху потерпілого та час його переміщення з моменту початку руху в небезпечному напрямку, положення автомобіля на момент початку руху потерпілого в небезпечному напрямку, положення автомобіля на момент зміни темпу руху пішохода; висновком судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/95е від 20.03.2018, згідно якого: 1) водій автомобіля «Chevrolet Тracker» д. н. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 1.7, 12.3 ПДР; 2) водій автомобіля «Chevrolet Тracker» д. н. НОМЕР_1 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода; 3) з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Chevrolet Тracker» д. н. НОМЕР_1 вбачаються невідповідності вимогам п. 1.7, 12.3 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, так як останній маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху у виді малолітнього пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (п. 1.7, 12.3 ПДР), в результаті чого здійснив наїзд на пішохода, що знаходиться в причинному зв`язку із заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, тобто виступає безпосередньою причиною їх настання, а також є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину.

Що стосуються доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не мав можливості уникнути наїзду на потерпілого, оскільки момент виникнення небезпеки для руху виник тоді, коли пішохід змінив свій темп руху вже перебуваючи на проїзній частині, після чого ОСОБА_10 одразу вжив заходів з метою уникнення наїзду, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки диспозиція ст. 286 КК, сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент ДТП. При цьому належить враховувати, що правопорушення характеризується матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені ч. 1, 2, 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження, загибель кількох осіб); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху. Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК. Тобто склад правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, яка керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних кримінальних правопорушеннях відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Зокрема, небезпека для руху це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку (п. 1.10 ПДР).

За наведеним у ПДР значенням «небезпека для руху» це поява об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її і є лише однією з необхідних умов виникнення небезпеки. Іншою необхідною умовою виступає наявність загрози безпеці дорожнього руху.

Зважаючи на те, що основне призначення ПДР полягає власне в забезпеченні безпеки дорожнього руху і точне додержання їх вимог є необхідною умовою цього, то об`єктивним критерієм виникнення загрози безпеці логічно вважати невідповідність дій учасника дорожнього руху, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її, вимогам ПДР.

Таким чином, враховуючи позицію сторони захисту, головним завданням у цьому кримінальному провадженні є визначення моменту виникнення небезпеки для руху: 1) коли потерпілий почав рухатися в напрямку проїзної частини; 2) коли потерпілий змінив свій темп руху під час руху вже по проїзній частині.

При вирішенні вказаного питання насамперед необхідно враховувати показання обвинуваченого, який не заперечував того факту, що керуючи транспортним засобом він бачив пішохода (дитину), який йшов по обочині дороги, потім зробив декілька кроків у сторону проїзної частини, обвинувачений скерував транспортний засіб на смугу зустрічного руху, а коли пішохід змінив темп руху, обвинувачений застосував гальмування, але уникнути наїзду на потерпілого не вдалося.

Інший варіант події розвивався дещо іншим чином, а саме, як слідує із показань свідка ОСОБА_15 , потерпілий рухався в бік проїзної частини та зупинився на її межі, після чого почав перебігати проїзну частину під певним кутом, а потім на нього здійснено наїзд.

Проводячи дослідження, експерт у своєму висновку судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/95е від 20.03.2018 дійшов висновку, що водій автомобіля «Chevrolet Тracker» д. н. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 1.7, 12.3 ПДР, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, і, з технічної точки зору, в його діях вбачаються невідповідності вимогам п. 1.7, 12.3 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. При цьому, оскільки показання обвинуваченого та вказаного свідка були суперечливими, але мали суттєвий вплив на визначення можливості водія уникнути ДТП, дослідження було проведено по кожному із вказаних варіантів та встановлено, що в обох випадках відстань, на якій знаходився транспортний засіб від місця наїзду в момент виникнення небезпеки для руху, була більше відстані, необхідної для зупинки автомобіля, отже обвинувачений мав можливість уникнути наїзду на пішохода, з чим погоджується і колегія суддів.

У будь-якому разі момент виникнення небезпеки для руху настав не пізніше початку руху потерпілого в напрямку проїзної частини, про що свідчать дії обвинуваченого, який після виявлення такого руху спочатку змістив автомобіль на зустрічну смугу (тобто такі дії пішохода змусили обвинуваченого маневрувати, а тому вже були небезпекою для руху), і лише після того як потерпілий змінив темп свого руху ОСОБА_10 застосував гальмування, хоча повинен був і міг вжити необхідних дій раніше.

З наведеного слідує, що виявивши рух дитини узбіччям дороги (на момент вчинення ДТП потерпілий мав вік 12 років), обвинувачений заздалегідь повинен був бути особливо уважним та обережним до дорожньої обстановки, підготуватися завчасно вжити необхідних заходів, у тому числі на випередження, зокрема зменшивши швидкість руху, а після того як пішохід почав наближатися до проїзної частини одразу застосувати гальмування. Тобто обвинувачений мав керуватися комплексно положеннями одночасно як п. 1.7, так і п. 12.3 ПДР, що дозволило б йому зупинити транспортний засіб до місця зіткнення і уникнути тим самим наїзду на потерпілого.

Що стосується висновку судової автотехнічної експертизи № 113 від 22.06.2016, то він не може бути взятий до уваги, оскільки при проведенні дослідження експерт керувався обмеженими вихідними даними із постанови про призначення експертизи, в тому числі і щодо моменту виникнення небезпеки для руху, який був визначений слідчим на власний розсуд як зміна потерпілим темпу свого руху під час руху вже по проїзній частині.

Допитаний апеляційним судом експерт ОСОБА_17 пояснив, що він враховував виключно вказані вихідні дані, змінювати їх він не міг, як і не був уповноважений надавати оцінку обґрунтованості визначеного слідчим моменту виникнення небезпеки для руху.

Експерт ОСОБА_18 (висновок № 19/119/9-1/95е від 20.03.2018) в апеляційному суді також пояснив, що момент виникнення небезпеки для руху був заданим слідчим у постанові про призначення експертизи та не міг бути ним змінений.

Тобто розбіжності у вказаних висновках автотехнічних експертиз зумовлені виключно різними даними щодо моменту виникнення небезпеки для руху, які були задані слідчим, а не об`єктивними критеріями, які б могли вплинути отримані висновки.

У той же час, висновок автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/95е від 20.03.2018 є найбільш повним і таким, що об`єктивно відображає фактичні обставини ДТП, а тому саме цей висновок слід брати до уваги. При цьому колегія суддів зауважує, що причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка за встановлених у цій справі обставин у обвинуваченого була, оскільки при суворому дотриманні вимог п. 1.7, 12.3 ПДР він мав технічну можливість вчасно виявити перешкоду для руху та уникнути наїзду на пішохода.

У зв`язку з цим не можуть бути прийняті до уваги твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він порушив ПДР з необережності, оскільки він своїми умисними діями несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, у той час як форма вини до наслідків виражена в необережності.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги обвинуваченого в тій частині, що саме протиправний характер дій потерпілого пішохода призвів до того, що обвинувачений не зміг своєчасно зреагувати на дії останнього, оскільки факт того, що потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху не встановлено. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_10 зобов`язаний був виконати вимоги п. 17, 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Таким чином із фактичних обставин цього кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень був породжений конкретними діями обвинуваченого, який порушив ПДР, що, всупереч викладеним у апеляційних скаргах доводам, свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину причинного зв`язку між порушенням правил безпеки дорожнього руху і зазначеними наслідками.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого відносно пом`якшення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК та не призначення додаткового покарання, то вони підлягають частковому задоволенню.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Приписи ст. 69 КК щодо призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними та застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, особи винного тощо.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. 66 і 69 КК і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд безпідставно не визнав такої наявність пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття є необгрунтованими, оскільки обвинувачений протягом судового розгляду фактично визнав вину лише частково, перекладаючи вину також і на потерпілого. У судових дебатах у суді першої інстанції обвинувачений також особисто не проявив жалю з приводу вчиненого ним, погодившись лише з позицією захисника про визнання ним вини. Ці обставини не вказують на щире каяття обвинуваченого, яке стало результатом роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Будь-яких законних підстав для призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, колегією суддів не встановлено, оскільки відсутні кілька пом`якшуючих покарання обставин, які б настільки істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, що навіть призначене обвинуваченому основне покарання в мінімальному розмірі за ч 2 ст. 286 КК було б явно недоцільним і несправедливим.

Крім того, зважаючи на відсутність переконливих даних про те, що позбавлення ОСОБА_10 права керувати транспортними засобами на певний час буде становити особистий надмірний тягар для нього, колегія суддів вважає, що в поєднанні з основним покаранням це додаткове покарання сприятиме реалізації принципу його індивідуалізації, більш успішному досягненню цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого і попередження вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як ним самим, так і іншими особами.

Поряд із цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і є тяжким, але необережним за формою вини, особу обвинуваченого, а саме те, що він має молодий вік, позитивно характеризується, раніше не судимий, у добровільному порядку повністю відшкодував спричинену шкоду, потерпіла сторона не має до нього жодних претензій та не наполягала на призначенні покарання у виді позбавлення волі та його реальному відбуванні, зважаючи на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який з моменту вчинення ДТП у 2016 р. та на час апеляційного розгляду нових правопорушень не вчинив, а також на всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, колегія суддів приходить до висновку, що сукупність цих обставин дає достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку та покладенням на неї певних обов`язків.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та звільнити обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК і покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.03.2021 відносно ОСОБА_19 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі строком три роки з випробуванням з іспитовим строком два роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки:

1) періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

В іншій частині вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.03.2021 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4