Справа № 125/574/25
Провадження №11-кп/801/710/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 10.04.2025 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 0000002 від 07.01.2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бар Вінницької області, українця, громадянина України, з професійно-технічною світою, одруженого, непрацевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 03.09.2021, будучи особою, яка раніше скористалася своїм одноразовим правом на приватизацію земель сільськогосподарського призначення державної/комунальної власності за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, приховавши вказаний вище факт та маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, умисно, з корисливих мотивів, відповідно до вимог ч. 6 ст. 118 ЗК України, подав власноручно написану заяву датовану 20.08.2021 до Копайгородської селищної ради про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 2 га із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту Володіївецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, для ведення особистого селянського господарства. За результатами розгляду заяви Копайгородською селищною радою прийнято рішення № 732 від 07.09.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. На підставі вказаного рішення фізичною-особою підприємцем ОСОБА_10 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7 для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Володіївецького старостинського округу Копайгородської селищної територіальної громади. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, 19.10.2021 ОСОБА_7 звернувся до Копайгородської селищної ради із заявою від 29.09.2021 про затвердження проекту землеустрою та передання у власність земельної ділянки з кадастровим номером: :01:002:0236. Рішенням Копайгородської селищної ради № 1037 від 12.11.2021 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7 з кадастровим номером: :01:002:0236, площею 2 га, яка розташована за межами населених пунктів Володіївецького старостинського округу Копайгородської селищної територіальної громади. Вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_7 29.11.2021 державним реєстратором за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:002:0236, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060. Таким чином, ОСОБА_7 повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки за ОСОБА_7 30.09.2019 раніше зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:001:0384, площею 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Кузьминецької сільської ради Барського району Вінницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 202, яку отримано у порядку безоплатної приватизації.

Відповідно до висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ № 172/25-21 від 06.03.2025, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером: :01:002:0236, площею 2 га, станом на 29.11.2021 становить 153 947 (сто п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири) гривень.

Своїми діями, ОСОБА_7 спричинив шкоду Копайгородській територіальній громаді на суму 153947 грн, що є значною.

Крім того, ОСОБА_7 , попередньо вчинивши злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, продовжуючи свої злочинні дії, достовірно усвідомлюючи, що земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0236, площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів Володіївецького старостинського округу Копайгородської селищної територіальної громади, одержана внаслідок вчинення ним суспільно-небезпечного протиправного діяння, вирішив здійснити легалізацію вказаного майна. З цією метою 17.02.2022 ОСОБА_7 , перебуваючи у с. Мар`янівка Жмеринського району Вінницької області, реалізуючи злочинний умисел, направлений на легалізацію земельної ділянки, здобутої злочинним шляхом, будучи володільцем вказаного майна, з метою отримання прибутку, розпорядився ним шляхом вчинення правочину, а саме уклав договір оренди земельної ділянки із орендарем СТОВ «НИВА» строком на 10 років. Своїми умисними діями ОСОБА_7 , легалізувавши земельну ділянку із кадастровим номером: :01:002:0236, одержану злочинним шляхом, отримав прибуток, у вигляді орендної плати у період дії договору з 2022 року по 2025 рік, на загальну суму 26900 грн.

Виироком Барського районного суду Вінницької області від 10.04.2025 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 26.03.2025 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002 від 07.01.2025.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді одного року позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 209 КК України у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями строком на один рік без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями строком на один рік без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на засудженого такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Скасовано арешт, що накладений ухвалою слідчого судді Барського районного суду Вінницької області від від 24.01.2025 № 125/95/25 на земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером: :01:002:0236, яка розташована на території Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 23475,84 грн (двадцять три тисячі чотириста сімдесят п`ять гривень вісімдесят чотири копійки).

Заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Барського районного суду Вінницької області від 10.04.2025 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України скасувати в частині призначеного покарання через істотні порушення вимог кримінально процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді одного року позбавлення волі; за ч. 1 ст. 209 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, строком на один рік без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, строком на один рік без конфіскації майна.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

У решті вирок Барського районного суду від 10.04.2025, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_11 та підозрюваним ОСОБА_7 залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження у ньому 26.03.2025 між прокурором Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_11 та підозрюваним ОСОБА_7 , за участі адвоката ОСОБА_9 , укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої сторони погодилися на призначення підозрюваному остаточного покарання за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 290, ч. 1 ст. 70 КК України у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями строком на один рік без конфіскації майна.

Сторони також погодилися на звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ч. 2 ст. 75 КК України.

Проте, дійшовши до висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, суд залишив поза увагою вимоги ст. ст. 370, 374, 475 КПК України та роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.1990 № 11, і ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_7 від 10.04.2025, призначив йому покарання менш суворе, ніж узгоджене сторонами угоди, оскільки фактично звільнив його від відбування не лише основного покарання у виді позбавлення волі, а й додаткового, що відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК України є підставою для оскарження вказаного вироку в апеляційному порядку.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного вироку, Барський районний суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 70 КК України додаткове покарання, проте всупереч угоді про визнання винуватості та вимогам ст. ст. 75, 77 КК України звільнив останнього від його відбування, внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку.

Крім цього, таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 75, 77 КК України) призвело і до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 2 ст. 409 ст. 414 КПК України.

Також, судом при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_7 допущено порушення вимог ст. ст. 370, 374, 475 КПК України, які перешкодили ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора, захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України та доведеність його вини в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Однак наявні підстави для скасування вироку суду.

Відповідно до ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

У резолютивній частині вироку на підставі угоди повинно міститися рішення про затвердження угоди із зазначенням її реквізитів, рішення про винуватість особи із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, рішення про призначення узгодженої сторонами міри покарання за кожним з обвинувачень та остаточна міра покарання, а також інші відомості, передбачені статтею 374 цього Кодексу.

Згідно матеріалів кримінального провадження 26.03.2025 між прокурором Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_11 та підозрюваним ОСОБА_7 , за участі захисника ОСОБА_9 , укладено угоду про визнання винуватості.

Відповідно до угоду про визнання винуватості сторони погодилися на призначення підозрюваному остаточного покарання за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 290, ч. 1 ст. 70 КК України у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями строком на один рік без конфіскації майна

Сторони також погодилися на звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ч. 2 ст. 75 КК України.

Однак, суд першої інстанції всупереч вимог ст. ст. 370, 374, 475 КПК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.1990 № 11 та ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_7 призначив йому покарання менш суворе, ніж узгоджене сторонами угоди, оскільки фактично звільнив його від відбування не лише основного покарання у виді позбавлення волі, а й додаткового

Згідно з вимогами ч.2 ст. 75 КК України суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців. обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Виходячи зі змісту вищенаведених вимог закону, ч. 2 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Таким чином, з аналізу зазначених вимог закону ст. ст. 75, 77 КК України додаткові покарання мають виконуватися реально, про що суд, з урахуванням положень ст. ст. 370, 374 КПК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленум Верховного Суду України від 21.12.1990 № 11, зазначає у резолютивній частині вироку. Саме до таких висновків про необхідність зазначення в резолютивній частині вироку про звільнення обвинуваченого від відбування лише основного покарання, дійшов Верховний Суд у справі № 307/2056/20 від 18.09.2024.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, Барський районний суд призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 70 КК України основне та додаткове покарання, всупереч угоді про визнання винуватості від 26.03.2025 року звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Зазначене вказує про неправильне застосування ст. 75, ст. 77 КК України

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку.

Неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність ст. ст. 75, 77 КК України призвело і до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України.

З урахуванням викладеного наявні підстави для ухвалення нового вироку.

Перевіривши всі обставини кримінального провадження, угоду про визнання винуватості від 26.03.2025 року, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком один рік з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413 414,420, 615 КПК України, суд апеляційної інстанції

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора задоволити.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 10.04.2025 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України скасувати в частині призначеного покарання через істотні порушення вимог кримінально процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7

за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у виді одного року позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 209 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, строком на один рік без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, строком на один рік без конфіскації майна.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком один рік з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

У решті вирок Барського районного суду від 10.04.2025 залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3