Справа № 225/1213/24
Провадження № 1-кп/206/113/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2025 м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000596 від 02 березня 2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхівцеве, Верхньодніпровський район, Дніпропетровська область, громадянина України, раніше не судимого, з неповною середньою освітою, одруженого, не маючого утриманців, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , на посаді старшого стрільця 1 стрілецького відділення взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді країни на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.

З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року № 2263- IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин, в Україні строком на 90 діб до 19 лютого 2023 року.

Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 передбачено, що з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року в Україні продовжено дію воєнного стану строком на 90 діб до 20 травня 2023 року. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб до 18 серпня 2023 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб до 15 листопада 2023 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 08 листопада 2023 року № 324-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин від 16 листопада 2023 року строком на 90 діб до 13 лютого 2024 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 06 лютого 2024 року № 3564- IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, тобто до 13 травня 2024 року.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №186 від 03 липня 2022 року, солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення. Таким чином, солдат ОСОБА_5 в розумінні вимог ст.ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину, та останньому було достеменно відомо про несення військової служби під час воєнного стану. Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника). Відповідно до п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_5 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

26 серпня 2022 року, солдат ОСОБА_5 усвідомлюючи реальну можливість участі у веденні бойових дій, вирішив не виконувати свої обов`язки щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та взагалі ухилитися від військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Так, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом, під час мобілізації на посаді старшого стрільця 1 стрілецького відділення взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів, начальників та без поважних причин, 26 серпня 2022 року о 08:00 год. самовільно залишив місце служби - місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, та був незаконно відсутній на службі до 29 квітня 2024 року.

Таким чином солдат ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом, під час мобілізації на посаді старшого стрільця 1 стрілецького відділення взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів, начальників та без поважних причин, 26 серпня 2022 року, о 08:00 год. самовільно залишив місце служби - місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, та був незаконно відсутній на службі до 29 квітня 2024 року, тобто обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину не визнав та показав, що після того, як почалося повномасштабне вторгнення, він прибув 16.05.2022 року до військкомату м. Верхньодніпровська, добровольцем після чого його разом із іншими призовниками, направили до місця збору у м. Новомосковськ. Там приблизно пробув 45 днів, перебував на навчанні, навчали збирати та розбирати автомати, поводитися з іншою зброєю. Конкретно по наступним датам та подіям він точно вказати не може. 02.07.2022 його разом з побратимами, які теж перебували там, направили в Донецьку область, до Вугледару, завезли в селище Срібне для проходження несення служби. Ніяких контрактів зі ЗСУ він не заключав, у місті Торецьку жодного разу не перебував. Мешкали в с. Дальнє в приватних будинках. В с. Дальнему він з побратимами отримав амуніцію, та потім йому видали зброю. Коли він перебував на місці дислокації у нього погіршився стан здоров`я, так на передодні він здавав аналізі, а в нього на той час був ВІЧ з 2019 року, а згодом виявився ще і вірусний гепатит «С». ОСОБА_5 повідомив своїм медикам про дану ситуацію яка склалася. 03.07.2022 року він надав документи щодо хвороби замполіту. Вони його направили в шпиталь, на лікування (направлення № 168 від 23.07.2022 № 507) на стаціонарне лікування, там він знову здав аналізи, коли їх здав то в нього підтвердився діагноз. Прибув у госпіталь ВЧ НОМЕР_2 27.07.2022 та його направили на ВЛК. Також маються записи в його медичній карті, після того як він пройшов лікування та здавав всі свої аналізи, його з лікарні направили назад у свою військову частину НОМЕР_1 . Повернувся у ОСОБА_6 05.08.2022 року, надав направлення, йому зазначили, що потрібно робити строєву. Чекав три тиждні. Коли він приїхав в частину то одразу відмітився, та заявив, що йому потрібно щоб частини дала направлення на ВЛК, але замполіт, ініціали його не знає, відмовив йому у даних документах, та сказав що з таким діагнозом можна служити. Потім в них почалась евакуація та їх евакуювали в с. Дальнє Донецької області, разом з побратими, де перебував приблизно 70 діб. В даному населеному пункті керівники покинули їх, та вони самі вибиралися звідти. Коли він приїхав самостійно в Дніпропетровську область, то пішов самостійно зі своїми документами до шпиталю і запитав що йому робити. Далі вибрався у госпіталь в Курахово, показав направлення у м.Дніпро і поїхав у госпіталь. Там йому відповіли щоб він зібрав всі документи, враховуючи стройову, для чого потрібно було їхати в часть. Він так і зробив, узяв всі документи які потрібні, та зателефонував своєму замполіту на номер мобільного телефону ( НОМЕР_3 ) ОСОБА_7 , йому ОСОБА_5 надав всі документи про свій діагноз. Але у відповідь почув, що замполіт вже подав всі документи на СЗЧ, та що ним буде займатися ДБР. На даний момент він проходить лікування амбулаторно, та стоїть на обліку у лікаря інфекціоніста. До територіального ТЦК з приводу залишення військової частини не звертався. Також зазначив, що неодноразово дзвонив командиру ОСОБА_8 , який обіцяв йому про все дізнатися. Він не є комісованим, висновку лікарів щодо його непридатності до військової служби, у нього не має.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:

- показами свідка ОСОБА_9 , який зазначив, що у військовій частині НОМЕР_1 проходить військову службу, місце постійної дислокації АДРЕСА_4 . Наразі перебуваю на посаді заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання старший лейтенант. Станом на 26.08.2022 року стрілецький батальйон тимчасово дислокувався у АДРЕСА_3 . 26.08.2022 року ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 з тимчасового місця дислокації підрозділу у АДРЕСА_3 . Були організовані пошуки військовослужбовця на прилеглій території підрозділу, але вони не дали позитивних результатів. Йому телефонували та його рідним, але він не відповідав на дзвінки. З того часу він його не бачив, він не повертався до військової частини, військову службу не ніс, скоріше за все він вдома у Дніпропетровській області, м. Верхівцево.

- показами свідка ОСОБА_10 , який показав, що з травня 2022 року несе службу на посаді стрільця-санітара першого стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону вч НОМЕР_1 . З військовослужбовцем ОСОБА_5 , 1978 р.н., познайомився 04.07.2022 в місці зосередження в Донецькій області під час несення служби. Після чого пробувши в підрозділі близько 2-3 дні, останній повідомив, що хворий на гепатит та їде в лікарню на обстеження. На позиції останній не виходив. Після того, як ОСОБА_5 поїхав на лікування, більше він його не бачив. В останній раз ОСОБА_5 бачив в середині липня 2022 року і спілкувався з ним.

- показами свідка ОСОБА_11 , який показав, що з травня 2022 року несе службу в ВЧ НОМЕР_4 на посаді старшого водія радіо-телефоніста другого стрілецького в-волу 2 стрілецької роти стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_4 , з військовослужбовцем ОСОБА_5 , 1978 р.н., фізично нe знайомий, однак чув від побратимів, що останній самовільно залишив ВЧ НОМЕР_4 під час лікування. Так вони дислокувалися у м.Вугледарі, поряд був стабілізаційний пункт, там були медики, які відправляли хворих в Курахово, куди возили всіх.

- показами свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні показав, що він є прикомандированим солдатом НОМЕР_5 окремої механізованої бригади. ОСОБА_5 знає як військовослужбовця, який проходив військову службу в 1 стрілецькому відділенні взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_5 йому не підпорядковувався. Так як він має медичну освіту, влітку 2022 року він був у стабілізаційному медичному пункті 1 стрілецького батальону у с.Дальнє в районі Курахово, та підтверджує той факт, що ОСОБА_5 проходив лікування у період з червня по кінець серпня 2022 року, потім їх пункт перемістили. Самого направлення на ВЛК солдата ОСОБА_5 , він не бачив

- витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000596 від 02 березня 2023 року, згідно з яким до Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань (з дислокацією у м. Краматорську), надійшло повідомлення за фактом того, що військовослужбовець ОСОБА_5 , який перебуває в розпорядженні військової частини НОМЕР_1 , на посаді колишнього старшого стрільця 1 стрілецького відділення взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 ;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 186 від 03 липня 2022 року про зарахування ОСОБА_5 до списків особового складу, якого поставлено на всі види забезпечення та встановлено посадовий оклад;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26.08.2022 року № 3288 про призначення службового розслідування з приводу самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_5 військової частини НОМЕР_1 ;

- актом службового розслідування, відповідно до якого підтверджено факт того, що військовослужбовець ОСОБА_5 , призваний за мобілізацією, який перебуває в розпорядженні військової частини НОМЕР_1 , 26 серпня 2022 року самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , що дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , та був незаконно відсутній на службі з 26.08.2022 року день складення акту;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1640 від 29.09.2022 року про завершення службового розслідування та про направлення матеріалів до Державного бюро розслідувань (з дислокацією у м. Краматорську) з приводу самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_5 ;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 90 від 31.03.2023 року про увільнення від займаної посади ОСОБА_5 та призупинення військової служби.

Суд також враховує, що в ході судового розгляду стороною захисту не доведено належними, достовірними та допустимими доказами факт того, що безпосередньою поважною та істотною причиною для самовільного залишення обвинуваченим 26 серпня 2022 року місця служби стали проблеми з його здоров`ям (про що останній зазначив під час свого допиту), які унеможливлювали проходження ним військової служби, яка фактично не була пов`язана з участю у бойових діях та безпосередньому зіткненні з ворогом, внаслідок чого він самовільно залишив місце служби.

Також про відсутність серйозних істотних проблем зі здоров`ям обвинуваченого під час проходження військової служби є той факт, що перед зарахуванням на військову службу був проведений його медичний огляд, за наслідками якого він був визнаний здоровим, тобто придатним для військової служби, та самовільне залишення ним місця служби було скоєне через короткий проміжок часу після проходження військово-лікарської комісії, що очевидно вказує на існування обґрунтованих сумнівів про наявність у ОСОБА_5 таких суттєвих проблем зі здоров`ям, які б заважали йому проходити військову службу.

ОСОБА_5 самовільно залишив місце служби 26 серпня 2022 року, тобто після спливу одного місяця та трьох днів після його направлення на стаціонарне лікування 23.07.2022 року (направлення № 507). А згідно Виписки з карти амбулаторного хворого КП «Верхньодніпровська МЦЛ`ВМР» від 08.08.2022 року, лікування за захворюванням ОСОБА_5 визначено медикаментозно, постійно та захворювання спостерігається з 23.06.2022 року. Згідно ж довідки військово-лікарської комісії від 11 червня 2024 року проведено медичний огляд військовослужбовця ОСОБА_5 , в результаті якого, враховуючи існуючі захворювання, останнього визнано придатним до військової служби.

Придатність до військової служби ОСОБА_5 також підтверджено медичною характеристикою начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 від 30.05.2024 р., згідно якої, діагноз останнього визначений як «здоровий».

Тобто наданими медичними документами не підтверджено обставин, які б надавали підстави ОСОБА_5 залишити військову службу з приводу неможливості її проходження у зв`язку з захворюваннями.

Вказані обставини, у свою чергу, спростовують твердження сторони захисту про поважність причин самовільного залишення місця служби обвинуваченим через наявні у нього суттєві та істотні проблеми зі здоров`ям.

Крім того, суд звертає увагу на те, що навіть у випадку наявності у військовослужбовця, призваного на військову службу під час мобілізації, будь-яких проблем зі здоров`ям під час проходження ним військової служби в умовах воєнного стану, це не надає йому права самовільно залишати місце служби всупереч встановленому порядку проходження та несення військової служби, оскільки подібні дії підривають боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших формувань, залучених до захисту держави від збройної агресії Російської Федерації, а також викликають у інших військовослужбовців виникнення відчуття вседозволеності та безкарності за вчинені всупереч інтересам служби діяння, які полягають, зокрема, у самовільному залишенні місця служби.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив умисне кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризується за місцем служби посередньо, на обліку у лікарів: нарколога, психіатра не перебуває, раніше не судимий,офіційно не працевлаштований, утриманців не має.

Обставин, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено. Натомість суд враховує, що ОСОБА_5 жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, та зазначив про те, що як на час самовільного залишення місця служби, так і на даний час не має будь-якого бажання та мотивації проходити військову службу.

Крім того, суд враховує, що обвинувачений проходив військову службу не приймаючи участі в активних бойових діях, не отримував поранень, що свідчить про відсутність у нього будь-яких поважних особистих мотивів залишати місце служби через отриманий бойовий досвід чи можливі поранення.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, був відсутній за місцем служби протягом близько двох років та не вживав будь-яких дій для свого повернення на військову службу, зокрема до іншого підрозділу чи військової частини, що свідчить про його негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який не судимий, одружений, характеризується за місцем служби негативно, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, яке слід виконувати реально, оскільки інші види покарання є недостатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Саме вказаний вид та міра покарання, на переконання суду, сприятимуть виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Крім того, при призначенні покарання суд враховує висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 606/1059/22, згідно з якими «положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих. Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню».

При цьому, висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 608/67/23, згідно з якими «звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК.В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування».

Відтак, у даному провадженні, на переконання суду, звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка, будучи військовослужбовцем, самовільно залишила місце служби, сприятиме тому, що інші громадяни України, які проходять військову службу, зокрема під час мобілізації, на особливий період, та самовільно залишатимуть місце служби, будуть впевненими у безкарності за залишення місця служби під час мобілізації, на особливий період, для виконання обов`язку із захисту Батьківщини, що є неприпустимим та сприятиме погіршенню обороноздатності та захисту держави в умовах ведення війни з країною-агресором.

Крім того, положеннями статей 69, 75 КК України (в редакції Закону України № 2839-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 27.01.2023) визначено, що до винної особи, яка засуджується за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану, не можна призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а також звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Суд звертає увагу, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення з об`єктивної сторони характеризується вчиненням такого діяння, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), яке полягає в тому, що, самовільно залишивши військову частину або місце служби, військовослужбовець до місця служби не з`являється і перебуває поза його межами.

При триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.

Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішити питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є триваючим та характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу злочинного діяння, об`єктивна сторона якого розтягнута в часі, а звершеним вважається у момент його виявлення або примусового чи добровільного припинення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.12.2021 у справі 161/10545/19.

За такого, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є триваючим та було припинене (завершене) 29 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2839-IX від 13.12.2022, тому до ОСОБА_5 неможливо застосувати положення статей 69 та 75 КК України в редакції вказаного Закону.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі № 487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

При цьому, у суду відсутні передбачені ч. 5 ст. 401 КК України підстави для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, для продовження проходження військової служби, у зв`язку з відсутністю письмової згоди командира (начальника) будь-якої військової частини (установи) на продовження проходження ним військової служби, а також власне самою позицією обвинуваченого, який у судовому засіданні зазначав про те, що заперечує проти повернення для проходження військової служби.

Цивільний позов не заявлявся. Речові докази відсутні. У кримінальному провадженні відсутні витрати на залучення експертів.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його фактичного затримання для відбуття призначеного покарання.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не обирався.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд міста Дніпра шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1