Справа №588/325/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/367/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

16 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 588/325/24 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.05.2024, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Солдатське, Великописарівського району Сумської області, зареєстрований АДРЕСА_1 , мешкає АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за ч. 4 ст. 185 КК і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавлення волі, оскільки обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку у лікарів не перебуває, має незадовільний стан здоров`я, цивільну дружину, яка є особою з інвалідністю та перебуває на його утриманні, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну шкоду;

- представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_14 просить скасувати вирок суду через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за ч. 4 ст. 185 КК і призначити йому покарання у виді семи років позбавлення волі, оскільки суд не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_13 щодо обставин викрадення належного йому майна та призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.05.2024 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати 11359,20 грн.

Згідно вироку суду, наприкінці вересня 2023 року близько 21 год. ОСОБА_10 , в умовах воєнного стану, незаконно проник до господарства за адресою: АДРЕСА_3 , що належить потерпілому ОСОБА_13 , звідки викрав майно останнього на загальну суму 18048 грн.

15.01.2024 близько 18 год. ОСОБА_10 повторно проник до господарства в АДРЕСА_3 , звідки вчинив крадіжку майна ОСОБА_13 на загальну суму 2360 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу і заперечили щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційні скарги частково, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах, у тому числі і на показаннях самого обвинуваченого, який в суді першої інстанції вину у вчиненні крадіжок належного потерпілому ОСОБА_13 майна за пред`явленим йому обвинуваченням, окрім бензопили Stihl моделі MS-180, визнав повністю.

Так, розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане із проникненням у житло, інше приміщення, в умовах воєнного стану, вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження та на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 поза розумним сумнівом. При цьому обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_13 пояснив суду, що господарство по АДРЕСА_3 дісталось йому у спадок, де він проживав постійно до квітня 2022 року. Востаннє до крадіжки був там 17.09.2023. Усі троє дверей сараю були зачинені на навісні замки, однак шибок у вікні будинку не було із часу активних бойових дій. Викрадені речі перебували у тих місцях, де вказав обвинувачений.

Зазначені вище показання потерпілого ОСОБА_13 об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, а саме з:

- протоколами огляду місця події від 10.10.2023 та 16.01.2024 і фото таблицею до них, відповідно яких було оглянуто належне потерпілому ОСОБА_13 господарство за адресою: АДРЕСА_3 ;

- протоколами огляду речей від 16.01.2024, які добровільно видав ОСОБА_10 за місцем свого мешкання, а саме 6 рибальських вудок, коробки з риболовним приладдям, амперметр, дві мотокоси, дизельний двигун та металевий предмет, за допомогою якого обвинувачений зривав навісні замки на дверях приміщення сараю;

- протоколом огляду місця події від 15.01.2024 та фото таблицею до нього, відповідно якого під час огляду належного ОСОБА_10 т/з ВАЗ 2105, д. н. з. НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 були виявлені та вилучені ящик з інструментами (ключі в асортименті, викрутки, пасатижі, металеві ножиці та ін.), а також частина двигуна, а в багажному відділення виявлена та вилучена крупорушка з мотором;

- протоколом обшуку від 21.02.2024 із відеозаписами, згідно якого в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_10 добровільно видав садову тачку з господарства потерплого та належне йому взуття;

- висновками судових товарознавчих експертиз № СЕ-19/119-24/137-ТВ від 05.01.2024, № СЕ-19/119-24/140-ТВ, № СЕ-19/119-24/142-ТВ від 04.01.2024, № СЕ-19/119-24/138-ТВ від 26.01.2024, № СЕ-19/119-24/2955-ТВ від 28.02.2024, № СЕ-19/119-24/866-ТВ від 23.01.2024 щодо вартості викраденого майна;

- висновком судової трасологічної експертизи за № СЕ-19/119-24/3055-ТВ від 29.02.2024.

Підстав вважати наведені докази недопустимими у кримінальному провадженні колегія суддів не убачає, оскільки суд першої інстанції згідно положень ст. 94 КПК під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_15 про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_13 в частині викрадення обвинуваченим бензопили Stihl моделі MS-180, то колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, приписами ч. 3 ст. 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 373 КПК).

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції відповідно вимог кримінального процесуального закону забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні та досліджені в судовому засіданні докази, на підставі яких ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК та дійшов обгрунтованого висновку, що надані прокурором та досліджені в судовому засіданні докази жодним чином не доводять, що крадіжку бензопили Stihl моделі MS-180 вчинив саме ОСОБА_10 , а показання потерпілого ОСОБА_13 в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно послався на показання ОСОБА_10 , який як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду визнав свою причетність до крадіжки належного потерпілому майна та добровільно видав викрадені ним речі поліції, заперечуючи при цьому весь час факт крадіжки вказаної бензопили.

Відповідно вимог ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином, суд не має процесуальних повноважень виходити за межі пред`явленого особі обвинувачення, на власний розсуд збільшуючи його об`єм і погіршуючи становище обвинуваченого у не передбачений законом України про кримінальну відповідальність і кримінальним процесуальним законом спосіб, у тому числі суд позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання і щодо спірного майна, не зазначеного в обвинувальному акті.

Як убачається з обвинувального акту, викрадення наведеного вище потерпілим майна (болгарки, електричної дрилі реостату, металевих лотків зі свердлами, мечиками, молотків, сокир, іншого дрібного інструменти) не охоплювалось обсягом пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК і під час судового провадження прокурор підтримував саме цей обсяг обвинувачення, не змінював його та не висував додаткове обвинувачення.

Разом з тим, 09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі, а Кримінальний кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.012024 становив 3028 грн, тоді як загальна вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_10 майна за епізодом ч. 4 ст. 185 КК від 15.01.2024 становила 2360 грн, що станом на день розгляду провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону. При цьому, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3 ст. 337 КПК).

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК ), тому діяння, кваліфіковане за ч. 1 ст. 162 КК, на відміну від кваліфікованого за ч. 4 ст. 185 КК, є кримінальним проступком, тому перекваліфікація дій ОСОБА_10 з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 162 КК, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів, зокрема про те, що 15.01.2024 близько 18 год. ОСОБА_10 проник до сараю на території домогосподарства по АДРЕСА_3 .

Об`єктивна сторона ст. 162 КК полягає в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи. При цьому під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції також було установлено, що ОСОБА_10 визнав фактичні обставини інкримінованого йому правопорушення і не заперечував щодо проникнення в приміщення сараю з метою заволодіння майном потерпілого, тобто усвідомлював, що дане приміщення, до якого він протиправно проник, перебуває у користуванні чужої особи, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок і застосувати норму закону України про кримінальну відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, так як правова кваліфікація кримінального правопорушення підлягає зміні (п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_10 за епізодом ч. 4 ст. 185 КК від 15.01.2024 на ч. 1 ст. 162 КК, призначивши йому за цим законом покарання у виді обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК (епізод крадіжки кінець вересня 2023 року) та ч. 1 ст. 162 КК, остаточне покарання колегія суддів вважає за необхідне призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_15 про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і таким, що задоволенню не підлягають.

Зокрема, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його вік, сімейний стан та стан здоров`я, висновок органу пробації, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, щире каяття, добровільне повернення викрадених речей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 4 ст. 185 КК (епізод крадіжки кінець вересня 2023 року), яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого правопорушення.

Визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 185 КК (епізод крадіжки кінець вересня 2023 року) є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Необхідно зауважити, що загальні засади призначення покарання наділяють суд також правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК і КПК, колегія суддів приходить до переконання про доцільність звільнення ОСОБА_10 від реального відбування покарання з випробуванням, як про це поставлене питання стороною захисту, оскільки ОСОБА_10 хоч і вчинив кримінальні правопорушення в умовах воєнного стану, але в силу ст. 89 КК є особою раніше не судимою, за місцем роботи характеризується позитивно, має незадовільний стан здоров`я, цивільну дружину, яка є особою з інвалідністю та перебуває на його утриманні, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно повернув викрадене майно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно висновку органу пробації ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінені як середні.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409 КПК), а неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягав застосуванню ст. 75 КК (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК). При цьому суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого (п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду з наведених вище підстав, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги.

Керуючись, ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 і представника потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.05.2024 відносно ОСОБА_16 змінити.

Вважати ОСОБА_16 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом кінець вересня 2023 року до призначеного судом першої інстанції покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_16 за епізодом від 15.01.2024 з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді двох років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_17 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_16 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на три роки.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_16 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4