ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №610/251/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1446/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 14.07.2024 включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Балаклійського суду Харківської області від 16 травня 2025 року скасувати та постановити нову, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням певних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що обвинувачений понад вісім місяців тримається під вартою без права внесення застави.

Захисник звертав увагу на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, є абстрактними, надуманими та не підтвердженими конкретними фактами чи доказами, та вважав, що інші, більш м`які запобіжні заходи здатні запобігти заявленим у судовому рішенні ризикам.

Зокрема, ОСОБА_7 дійсно є військовослужбовцем, але застосування до нього домашнього арешту за місцем проживання дружини у Кривому Розі повною міро унеможливить будь-яке спілкування зі свідками. Крім того, м. Кривий Ріг знаходиться рівновіддалено від державного кордону України у будь-яку сторону, відтак перебування ОСОБА_7 у цьому місці здатне унеможливити ризик переховування від суду.

Крім того, дійсно, до ОСОБА_7 в рамках іншого кримінального провадження раніше застосувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але пізніше його було змінено на домашній арешт. Водночас, відомостей про порушення ОСОБА_7 умов цього запобіжного заходу із подальшим обранням йому тримання під вартою немає.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Так, при прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції вважав, що надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім цього, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення і тяжкості покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а також те, що у 2003 році ця ж особа вже була засуджена за ч. 2 ст. 121 КК України, за аналогічний злочин, але з кваліфікуючими ознаками; кримінальне правопорушення, пов`язане з незаконним обігом бойових припасів, вчинив у 2016 році, також під час проходження військової служби та у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, що могли б свідчити про можливість запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, на сьогоднішній час судом першої інстанції не встановлено. Судом також не визначено розмір застави відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що останній є військовослужбовцем, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, одне з кримінальних проваджень за обвинуваченням за ч. 3 ст. 187 КК України знаходиться на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Балаклійського суду Харківської області від 16 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: