Справа № 466/769/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/361/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, який працює водієм у ФОП « ОСОБА_8 », з професійно-технічною освітою, одруженого, що має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

законного представника потерпілого ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн (п`ятдесят одна тисяча гривень) в дохід держави, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 06.01.2025 року, приблизно о 10:00хв, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Mercedes-Benz Sprinter 313», д.н.з. НОМЕР_1 грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із змінами і доповненнями, а сама: п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.п. 2.3 б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; д) «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.9 «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб», які виразилися в тому, що він був не уважений, не стежив за дорожньою обстановкою, розпочавши рух заднім ходом на прибудинкову територію будинку № 69А, що на проспекті Чорновола міста Львова, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , котрий в цей час рухався по прибудинковій території у попутному напрямку, внаслідок чого, останній отримав тілесні ушкодження у вигляді: струсу головного мозку, закритого перелому лівої ключиці з розривом акроміального-ключичного з`єднання, що відповідно до висновку судово-медичного експерта № 08/25 від 15.01.2025 відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.

На вказаний вирок прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10.03.2025 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімуми доходів громадян, що становить 51000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи основне покарання за вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України вірно визначив покарання відповідно у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімуми доходів громадян. Водночас, призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції не призначено додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що визначено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України і є обов`язковим. Просить це врахувати, оскільки до обвинуваченого не було застосовано положень ст. 69 КК України, та постановити новий вирок.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України і призначити покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь головуючого, виступ прокурора ОСОБА_9 на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_12 та представника потерпілого ОСОБА_10 , які заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 не дотримано в повному обсязі.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалось судом першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_7 визнав винуватість, відтак суд першої інстанції обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наведених у вироку суду обставин, та правильність кваліфікації його дій є вірним та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується і не може бути оскаржено.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, призначаючи основне покарання за вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України вірно визначив покарання відповідно у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімуми доходів громадян.

Щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами слід зазначити.

Згідно з роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди з мотивів, передбачених ч. 1 ст. 69 КК України, може не призначати додаткового покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини КК як обов`язкове за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, обґрунтувавши це у своєму рішенні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, необґрунтовано та безпідставно не зазначив мотивів призначення покарання ОСОБА_7 без застосування додаткового виду покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, відповідно до положень ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням даних про особу винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Так, враховуючи, що обвинувачений за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках у нарко- психіатричних диспансерах не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, на утриманні двох малолітніх дітей, обставини, що пом`якшують покарання відповідно ст. 66 КК України: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та повне відшкодування завданих збитків. Відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також думку представника потерпілого ОСОБА_10 , який просив не карати суворо обвинуваченого та підтвердив відшкодування шкоди, колегія суддів вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України та призначити покарання останньому у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімуми доходів громадян, що становить 51000 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання відповідатиме положенням ст.ст. 50, 65 КК України, буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігатиме вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

У відповідності вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 слід задоволити частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання, застосувавши до ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України і вважати засудженим по ч. 1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімуми доходів громадян, що становить 51000 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами. У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України і вважати засудженим по ч. 1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімуми доходів громадян, що становить 51000 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4