Номер провадження: 11-сс/813/154/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного позивача Кредитної спілки «Одеська обласна Кредитна спілка військовослужбовців та працівників силових відомств «Співдружність» - ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 про відмову у накладенні арешту майна у кримінальному провадженні №0000185 від 09.01.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України, -

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах цивільного позивача - Кредитної спілки «Одеська обласна Кредитна спілка військовослужбовців та працівників силових відомств «Співдружність» про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000185 від 09.01.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України.

Рішення суду мотивоване відсутністю доказів та не доведеністю, що на даний час існує необхідність додаткового арешту майна, оскільки арешт вже був раніше накладений судом, а також реальне існування ризиків, передбачених в статті 170 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник цивільного позивача ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що внаслідок шахрайських дій ОСОБА_8 позивач втратив право власності на нежитлове приміщення. 10.11.2009 постановою слідчого накладено арешт на одну з квартир ОСОБА_8 , проте 16.11.2018 слідчий скасував вказаний арешт, після чого ОСОБА_8 негайно здійснив відчуження вказаної квартири. Тому вважає, що після закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 існують ризики відчуження належного йому майна, у зв`язку з чим існує необхідність у забезпечені позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нове рішення, яким накласти арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_8 :

- 1/2 частки 2-кіматної квартири загальною площею 44,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частини 3-кімнатної квартири загальною площею 75,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 .

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника цивільного позивача ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів судового провадження вбачається, що представник цивільного позивача - Кредитної спілки «Одеська обласна Кредитна спілка військовослужбовців та працівників силових відомств «Співдружність» - ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси з клопотанням про накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, яке належить ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000185 від 09.01.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2, 3 ст. 358 КК України.

Свої вимоги представник цивільного позивача обґрунтовує тим, що внаслідок шахрайських дій ОСОБА_8 цивільний позивач втратив право власності на нежитлове приміщення, ринкова вартість якого станом на липень 2024 року, на час подачі слідчому цивільного позову в рамках зазначеного кримінального провадження складає 5640000 гривень. З метою забезпечення цивільного позову на підставі ст. 171 КПК України представник цивільного позивача просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_8 , а саме: частки двокімнатної квартири, загальною площею 44,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; частини трикімнатної квартири, загальною площею 75,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 .

Тому представник цивільного позивача вважає, що існує реальна загроза того, що під час досудового розслідування в межах цього кримінального провадження ОСОБА_8 будуть здійснені дії щодо відчуження належного йому майна.

Обґрунтовуючи своє рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчий суддя встановив, що 22.10.2009 постановою слідчого по ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_9 порушено кримінальну справу №3 відносно ОСОБА_8 та інших осіб за ознаками злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

23.10.2009 ОСОБА_8 притягнуто у якості обвинуваченого за скоєння злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

05.11.2009 року постановою слідчого по ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_9 , у тому числі з метою забезпечення цивільного позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 .

05.11.2009 постановою слідчого по ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_9 , у тому числі з метою забезпечення цивільного позову накладено арешт на частини квартири АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 .

05.11.2009 року постановою слідчого по ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_9 , у тому числі з метою забезпечення цивільного позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 .

В даному кримінальному провадженні потерпілим зазначене - Кредитна спілка «Одеська обласна Кредитна спілка військовослужбовців та працівників силових відомств «Співдружність», яка під час досудового розслідування звернулась з позовною заявою до ОСОБА_8 , тобто набула додаткового процесуального статусу цивільного позивача.

Таким чином слідчим суддею встановлено, що під час досудового розслідування слідчим відповідно до вимог КПК України (ред. 1960 року) вже накладалися арешти на майно. Зазначену обставину підтвердив і представник цивільного позивача відмітивши, що було арештовано нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_8 .

За таких обставин слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що в ході судового розгляду представник цивільного позивача не надав в розпорядження суду доказів та не довів, що на даний час існує необхідність додаткового арешту майна, а також реальне існування ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, та вірно встановив, що відсутні будь які докази того, що вартість раніше арештованого майна не може покривати розмір цивільного позову, що по суті позбавляє можливості слідчого суддю врахувати розумність та співрозмірність обмеження прав власності.

Враховуючи наведене, надаючи правову оцінку заявленим у клопотанні доводам, з урахуванням отриманим під час апеляційного розгляду поясненням, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що клопотання та додані до нього матеріали, жодним чином не доводять необхідність накладення арешту на зазначені вище майно.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та представником цивільного позивача надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та прокурором наведено не було.

У відповідності до положень п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача Кредитної спілки «Одеська обласна Кредитна спілка військовослужбовців та працівників силових відомств «Співдружність» - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 про відмову у накладенні арешту майна у кримінальному провадженні №0000185 від 09.01.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4