ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/2305/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1462/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Київського районного суду Харківської області від 22 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2025 року (включно), без визначення застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2025 року включно, без права внесення застави скасувати; постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора у повному обсязі; змінити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання АДРЕСА_1 , або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі, визначеному КПК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення, під час вирішення питання про обрання та продовження міри запобіжного заходу у вигляд тримання під вартою, жодним чином не підтверджені, а в силу виявленим стороною захисту обставин, - ґрунтуються лише на припущеннях.

Тобто, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та обставини, які б давали підстави продовжувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в даному кримінальному провадженні відсутні.

Крім цього, захисник звертала увагу на те, що впродовж тривалого часу ОСОБА_6 скаржиться на значне погіршення стану здоров`я, зокрема, систематичний різкий біль вуха, головний біль, запаморочення. Ув`язнений фактично втратив слух та потребує належного медичного обстеження та лікування. На неодноразові звернення захисника щодо забезпечення ув`язненому належного медичного лікування було отримано відмови.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 є порядним громадянином та гідним батьком неповнолітнього сина. До моменту окупації м. Ізюм проводив звичний спосіб життя, мав сталий дохід, офіційне місце роботи, виховував сина, доглядав за непрацездатними батьками, раніше не був судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався. З моменту затримання, 12.09.2022 року, сумлінно дотримується умов перебування в місцях попереднього ув`язнення.

Захисник вважала, що застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, або альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, буде достатнім для забезпечення виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Захисник, обвинувачений та прокурор в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Захисник ОСОБА_7 подала заяву про розгляд вищевказаної апеляційної скарги за її відсутності та відсутності обвинуваченого.

Враховуючи вимоги ст. 422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності сторін кримінального провадження, які були належним чином повідомлені, оскільки їх відсутність не є перешкодою для розгляду кримінального провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачен ого ОСОБА_6 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисників з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Зокрема, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції вважав, що прокурором доведено недостатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Наявні наведені ризики є дійсними та тривають, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який. Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку. Таким чином, оцінюючи сукупність обставин передбачених в ст. 178 КПК України, наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції вважав за необхідне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 раніше не судимий, розлучений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працював помічником бурильника в ШВБР бурового управління Укрбургаз, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Посилання сторони захисту на погіршення стану здоров`я обвинуваченого не можуть слугувати самостійною підставою для пом`якшення запобіжного заходу, оскільки відсутні відомості медичного характеру, які вказують на неможливість ОСОБА_6 утримуватись під вартою та неможливості отримання ним необхідного лікування в умовах слідчого ізолятора.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Крім того, з урахуванням часу перебування цього кримінального провадження в суді першої інстанції та доводів апелянтів, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків встановлених ст.28 КПК України.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Звернути увагу суду на необхідність дотримання вимог, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: