В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.08.2025 м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, № 0000498 від 02.03.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пустомити Львівської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345КК України,-

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2024 року, приблизно о 23 годині 26 хвилин, перебуваючи в відповідно до вимог ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», працівники поліції наділені повноваженнями здійснювати превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, вживати заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, а також згідно зі ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію», наділені правом застосування фізичної сили для забезпечення особистої безпеки та/або безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом. Згідно зі ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію», наділені правом на застосування спеціальних засобів для забезпечення публічної безпеки і порядку.

Поліцейський взводу 1, роти 4, батальйону 3, УПП у Львівській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_5 та інспектор взводу 2, роти 4, батальйону 3, УПП у Львівській області ДПП сержант поліції ОСОБА_8 , які відповідно до Закону України "Про державний захист працівників судів та правоохоронних органів", є працівниками правоохоронного органу, 01.03.2025 о 19:00 год. після отримання табельної вогнепальної зброї та проведеного інструктажу керівництвом Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, автопатруль «ОМЕГА-103» у складі поліцейського взводу 1, роти 4, батальйону 3, УПП у Львівській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_5 та інспектора взводу 2, роти 4, батальйону 3, УПП у Львівській області ДПП сержанта поліції ОСОБА_8 , заступили на патрулювання на території Галицького району м. Львова.

02.03.2025 0 00:15 год на службовий планшет автопатруля «ОМЕГА-103» надійшло повідомлення «Інші тілесні ушкодження», що мали місце за адресою: місто Львів, вул. Шевська, будинок № 12. Отримавши дане повідомлення, автопатруль «ОМЕГА-103» здійснив виїзд на зазначену адресу для з`ясування обставин вчиненого.

Прибувши за викликом на адресу м. Львів, вул. Шевська, 12 о 00.18 год., лейтенант поліції ОСОБА_5 та сержант поліції ОСОБА_8 , від керівника закладу «Bar Shevska» отримали повідомлення про те, що невідомі особи завдали тілесних ушкоджень адміністратору закладу ОСОБА_9 , після чого побігли по вул. Театральна у бік вул. Вірменської. За ними, в свою чергу, побігли працівники ДСО.

В подальшому, прослідувавши по вул. Вірменській, біля будинку № 18 на проспекті Свободи у м. Львові о 00.21 год. 02.03.2025, працівниками поліції було виявлено двох невідомих осіб чоловічої статі. Лейтенант поліції ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про Національну поліцію», з метою зупинити вказаних осіб, двічі викрикнув: «Стій поліція». Однак зазначені особи вимоги працівника правоохоронного органу не виконали, а один з чоловіків, який в подальшому встановлений як ОСОБА_6 , перебуваючи на відстані приблизно одного метра від поліцейського, ігноруючи законну вимогу поліцейського зупинитися, здійснив розпилювання перцевого балончика шляхом натиску пальцем на кнопку розпилювання в обличчя лейтенанта поліції ОСОБА_5 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді опіку рогівки ока та кон`юнктивального мішка, що відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Вказані дії ОСОБА_6 вчинив незважаючи на те, що лейтенант поліції знаходився у форменому одязі, перебував під час виконання службових обов`язків, з табельною вогнепальною зброєю.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Під час здійснення судового провадження, 10.06.2025 року між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 укладено угоду про примирення, на підставі ст. ст. 468, 469, 471, 473, 474 КПК України, відповідно до якої, сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення та його правової кваліфікації за ч. 2 ст. 345 КК України, істотних для відповідного кримінального провадження обставин, а саме, щодо повного визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, узгодженого покарання, яке повинен понести обвинувачений.

Сторони угоди узгодили призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого, ніж передбачено законом, основного покарання за ч. 2 ст. 345 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

В угоді про примирення зазначені наслідки її укладення та затвердження, передбачені ст. 473 КПК України, а також викладені наслідки її невиконання.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 угоду про примирення підтримав та просив її затвердити, зазначивши, що укладення угоди є добровільним, будь-яких претензій, а ні матеріального, а ні морального характеру, до обвинуваченого він не має, останній повністю відшкодував йому заподіяну шкоду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345КК України, в обсязі обвинувачення, щиро каявся та пояснив, що він розуміє свої права, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом.

Захисник ОСОБА_7 угоду про примирення підтримав та просив її затвердити, зазначивши, що укладення даної угоди було добровільним волевиявленням потерпілого та обвинуваченого. Також, прохав врахувати позитивну характеристику обвинуваченого за місцем роботи та проживання та його волонтерську діяльність, наявність на утриманні неповнолітньої дитини.

Прокурор вважав, що при укладенні угоди про примирення дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, тому просив угоду про примирення затвердити і призначити обвинуваченому, узгоджену в угоді міру покарання.

Заслухавши учасників провадження, вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно із ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України, укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.

При цьому, судом з`ясовано, що сторони кримінального провадження, розуміють, що відповідно до ст. 473 КПК України, наслідком укладання та затвердження зазначеної угоди для потерпілого, обвинуваченого є обмеження права на оскарження вироку, згідно з положеннями ст. ст. 394, 424 КПК України, а для обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 пункту 1 частини 4 ст. 474 КПК України, для потерпілого - позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про примирення.

Також суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю усвідомлює зміст укладеної з потерпілим угоди про примирення, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди та наслідки її невиконання.

Угода відповідає вимогам КПК України, у тому числі, щодо змісту та порядку укладення угоди, її умови не суперечать закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, щодо узгодженої міри покарання. Правова кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 345 КК України, є правильною. Умови угоди не суперечать інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а обвинувачений в судовому засіданні підтвердив, що має можливість виконання взятих на себе за угодою зобов`язань.

Підстави для відмови в затвердженні угоди про примирення, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно із ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК України мають право, використовуючи положення ст. 69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.03.2016 року (справа №5-27кс16), примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованим на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Тому, щодо наданої суду угоди про примирення, суд керується не тільки формальними вимогами норм статей 468, 469, 474КПК України щодо видів угод про примирення і класифікації злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримується їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Вказаний висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 06.12.2018 року у справі № 756/11661/17.

Суд вважає, що зміст угоди про примирення, укладеної між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 , жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469, п. 7 ст. 474 КПК України. Обґрунтованих підстав обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст. ст. 65-67, 69 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 58 КК України.

На думку суду узгоджене сторонами призначення більш м`якого основного покарання, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 345 КК України, на підставі ст. 69 КК України, відповідає положенням Загальної частини КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку і лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та місце роботи у ПП «Захід Теплогазсервіс», за якими характеризується позитивно, активну волонтерську діяльність, що підтверджується подякою керівника Асоціації ветеранів Пустомитівщини та почесною подякою від начальника 184 навчального центру, відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Визначене сторонами покарання відповідає принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд враховує позицію потерпілого в судовому засіданні, який погодився із призначенням покарання обвинуваченому у виді штрафу, зазначив про відшкодування йому обвинуваченим завданої шкоди та відсутність до останнього будь-яких матеріальних претензій.

Суд також бере до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини, яке є добровільним та усвідомленим, його щире каяття, яке є дійсним, відвертим визнанням своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, і полягає у щирому жалю з приводу цього та виразилось у діях щодо відшкодування завданих кримінальним правопорушенням збитків, бажанні виправити наслідки вчиненого, добровільне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди потерпілому.

Зазначені вище обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та, з урахуванням особи обвинуваченого, дають підстави при призначенні покарання застосувати ст. 69 КК України і перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч. 2 ст. 345 КК України, у виді штрафу.

Згідно із ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 , і призначення останньому визначеної в угоді міри покарання.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні, запобіжні заходи відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити на підставі ч. 6 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 124, 368-371, 373-374, 376, 473-476 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про примирення, укладену 10 червня 2025 року між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000498 від 02.03.2025 року.

ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 2 ст. 345 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Після набрання вироком законної сили речові докази:

- DVD-R диски - зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- грошові кошти в сумі 9700 грн., мобільний телефон марки iPhone 15Pго чорного кольору у чорному бампері, який був у вимкненому стані, годинник цифровий Fenix 7x номер НОМЕР_1 в корпусі чорного кольору, - повернути ОСОБА_6 ;

- оригінал консультаційного висновку спеціаліста (лікаря-ортопеда-травматолога) від 02.03.2025 року на 1 арк., - повернути потерпілому ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1