справа № 631/312/25
провадження № 1-кп/631/127/25
У Х В А Л А

продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

14 травня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 2 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 631/312/25 за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 лютого 2025 року під № 0000170 щодо обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження щодо вчинення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні начальник Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури ОСОБА_3 заявив клопотання з приводу заходів забезпечення кримінального провадження, а саме, щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , що було зареєстроване за вхідним № 2683/25-вх від 14 травня 2025 року.

В обгрунтування клопотання зазначив що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Під час обрання запобіжного заходу слідчим суддею враховано вагомість зібраних в рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_5 доказів, якими підтверджується його винуватість та обґрунтованість підозри, а саме: протоколами огляду місця події, протоколом допиту потерпілого, протоколами допиту свідків, висновками судових експертиз, речовими доказами та іншими зібраними матеріалами в їх сукупності.

Оскільки строк дії запобіжного заходу спливає 05 червня 2025 року, виникла необхідність вирішити питання щодо продовження строку його дії.

Станом на цей час існує необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , оскільки ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України не втратив актуальності і продовжує існувати, а жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може йому запобігти.

Так, органом досудового розслідування доведено обґрунтованість підозри, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з огляду на обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. Крім того, з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_5 , у разі визнання його винуватим, це може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування та суду, в сукупності з іншими факторами. ОСОБА_5 на час затримання не мав працевлаштування, не має стабільного джерела доходів, сталих соціальних зав`язків. У разі перебування на свободі у ОСОБА_5 будуть існувати всі умови як для залишення території області, так незаконного перетину державного кордону України з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений тяжкий злочин. З метою запобігання вищевказаному ризику, а також приймаючи до уваги тяжкість кримінального правопорушення - злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_5 , є достатні підстави вважати, що ризики заявлені при обранні запобіжного заходу стосовно останнього у вигляді тримання під вартою на даний час не зменшились та продовжують існувати, що виправдовує тримання його під вартою. Ураховуючи викладене, сторона обвинувачення вважає, що забезпечити належну процесуальне поведінку обвинуваченого під час судового розгляду обвинувального акту та запобігти вищевказаним ризикам можливо лише у разі продовження запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_5 під вартою, без визначення розміру застави. Менш суворі запобіжні заходи, на думку прокурора, не зможуть запобігти уникненню вищезазначеного ризику. Просив продовжити строк дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням позиції обвинуваченого, залишила на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце судового засідання відповідно до приписів КПК України, через канцелярію суду надав заяву про проведення судового засідання без його участі, тому судом було ухвалено рішення про проведення судового засідання без участі потерпілого, про що не заперечували учасники судового провадження.

Дослідивши клопотання прокурора, вислухавши позиції сторін з приводу заявленого клопотання, суд дійшов наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК України).

Частинами 1, 2 ст. 331 КПК України встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Перелік запобіжних заходів, які підлягають застосуванню, наведений у ст. 176 КПК України, при цьому, як указано у ч. 3 наведеної норми, найбільш суворим запобіжним заходом є тримання під вартою.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З положень ст. 199 КПК України випливає, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою у тому числі ураховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

За обставин, викладених у сформульованому обвинуваченні, у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Зазначений злочин, відповідно до приписів статті 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів.

Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 16 лютого 2025 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави, який потім було продовжено ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 квітня 2025 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Судом встановлено, що обвинувачений має прийнятну репутацію, за місцем мешкання характеризується незадовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, має постійне місце реєстрації та мешкання, на обліку Харківського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області не перебуває, на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 не рахується, 27 липня 2023 року призваний до Збройних Сил України, в силу ст. 89 КК України не судимий.

Отже, у ході вирішення питання доцільності продовження дії запобіжного заходу, обраного слідчим суддею відносно обвинуваченого, судом встановлено, що ризик, який був врахований при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, визначений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, досі продовжує існувати.

На цей час останній є дійсним та не зменшився, та оцінюється як реальний в світлі: 1) обставин даного кримінального провадження та 2) особистості обвинуваченого (фактичних даних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання, засоби до існування).

Окрім іншого, суворість передбаченого покарання також є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96) зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20 червня 2019 року у справі № 166/313/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 674/1202/19 усвідомлення ймовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, реальним є ризик переховування, адже наявність певного ризику/ризиків, зокрема, ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, а у даному конкретному випадку, такий ризик є обґрунтованим.

На час вирішення клопотання про застосування запобіжного заходу обвинувачений за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, не відноситься до осіб з інвалідністю, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, ураховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

З огляду на викладене, суд вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та зможе запобігти ризикам, передбаченим положеннями ст. 177 КПК України, та які були встановлені судом.

Слід зазначити, що застосований до ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, строк якого спливає 05 червня 2025 року, виявився вкрай дієвим та таким, завдяки якому досягнуто мети такого застосування - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Оскільки на даний час обставини, визначені приписами статті 199 КПК України, є дійсними, а ризик, зазначений пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є триваючим, а тому, виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Частиною 3 ст. 183 КПК України покладено на суд обов`язок, при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави, достатньої для виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ураховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

В даному випадку, беручи до уваги, що ОСОБА_5 вчинено тяжкий злочин із застосуванням насильства, суд не вбачає підстав аби визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ч. 5 ст. 115, ст. 131 132, 176 178, 182 184, 186, 193 194, 196, 197, 199, 205, 331, 369 372, ч. 2 ст. 392, ч. 1, 2 ст. 532, ст. 533 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити застосований до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» на 60 днів, тобто до 12 липня 2025 року.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, та направити захиснику, потерпілому, а також уповноваженій службовій особі місця ув`язнення - ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» .

Ухвала суду про продовження тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, як і не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Суддя ОСОБА_1