Номер провадження: 11-кп/813/1855/25
Справа № 495/7882/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2025 року у кримінальному провадженні №0000646 від 07.08.2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та на підставі ст.76 КК України на нього покладені відповідні обов`язки.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Вироком суду вирішено долю процесуальних витрат та заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

Відповідно до змісту мотивувальної частини вироку суду, ОСОБА_8 , обвинувачується в тому, що він, 06 серпня 2021 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, приступив до керування автомобілем марки «OPEL OMEGA», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі «OPEL»).

Близько 19:30- 20:00 год. того ж дня (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) в Одеській області Одеському районі на автодорозі «Одеса-Рені» 51 км. + 400 м., на якій організовано двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, напрямки якого розділено вузькою суцільною лінією, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків 1.5 Правил, водій ОСОБА_8 , рухаючись в зазначеному транспортному засобі зі швидкістю 70 км/год. без вантажу з пасажиром ОСОБА_11 , яка сиділа на передньому правому пасажирському сидінні, по асфальтному вологому, чистому дорожньому покритті на заокруглені, при сутінках в умовах необмеженої видимості при похмурій погоді з дощем, в бік м. Одеса, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, відволікся від керування цим засобом, не враховував дорожню обстановку, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого у порушення вимог пунктів 1.5, 2.3, 12.1 та 12.3. Правил, допустив неконтрольований виїзд свого транспортного засобу на заокруглені на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі «GEELY») під керуванням ОСОБА_12 , який рухався у зустрічному напрямку в зазначеному автомобілі з пасажиром ОСОБА_13 , яка знаходилась на передньому правому пасажирському сидінні.

В результаті ДТП, пасажир автомобілю «GEELY», ОСОБА_13 , отримала наступні ушкодження: закрита травма грудної клітки у вигляді перелому грудини та 6-10 ребер зліва зі зміщенням, садна шкіри грудної клітки; закрита травма живота у вигляді розриву тонкої кишки, садна шкіри черевної стінки. Також мався компресійний перелом тіла першого поперекового хребця.

Ушкодження у вигляді закритої травми живота у вигляді розриву тонкої кишки, саден шкіри черевної стінки складають єдиний морфологічний комплекс ушкоджень та оцінюються разом, згідно п.2.1.3. «л», «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Шляхом належного виконання п.п. 2.3«б», 12.1, Правил дорожнього руху водій автомобіля «OPEL» ОСОБА_8 в умовах події мав технічну можливість запобігти виїзду на зустрічну смугу й запобігти зіткненню з автомобілем марки «GEELY», тому його дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з фактом ДТП та отриманням ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор посилається на те, що місцевий суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та визнав його винуватим за вказаною нормою кримінального закону.

Разом з цим, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку, місцевий суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, а лише зазначив про існування обвинувачення викладеного органом досудового розслідування в обвинувальному акті, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Крім того, прокурор зазначає, що місцевий суд не виконав положення ч.3 ст.56, ч.1 ст.135 КПК України, зокрема не забезпечив права потерпілої на справедливий розгляд справи, що також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є підставою для скасування вироку місцевого суду.

Захисником ОСОБА_10 також подано апеляційну скаргу, вякій не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію його дій, просить змінити вирок в частині призначеного покарання, у зв`язку із його суворістю, невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та постановити ухвалу, якою покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами - скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на те, що місцевий суд не врахував при призначенні покарання визнання обвинуваченим вини у повному обсязі, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, критичне ставлення до наслідків своїх дій, принесення вибачень потерпілим та надання матеріальної допомоги, а також позицію потерпілої сторони, які не наполягали на призначенні додаткового покарання. Крім того, захисник зазначає, що обвинувачений є особою з інвалідністю 2 групи довічно та пересування в транспортному засобі для нього є об`єктивною необхідністю, крім того, з моменту вчинення кримінального правопорушення, протягом майже чотирьох років, він керував транспортним засобом та інших правопорушень у сфері дорожнього руху не вчиняв.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої та її представника, які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду до суду не з`явилися, представник ОСОБА_14 звернувся з заявою про розгляд справи без їх участі, також в заяві представник просив змінити вирок місцевого суду, виключивши з вироку додаткове покарання у виді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

За результатами апеляційного перегляду колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо істотних порушень місцевим судом вимог процесуального закону, які відповідно до положень ст.412 КПК, тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст.ст.8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Законодавець передбачив у кримінальному процесуальному законі відповідні правові інститути, зокрема: оскарження прийнятих рішень, їх скасування та зміну, що, у свою чергу, є гарантіями дотримання засади законності, оскільки дають змогу своєчасно виправити допущені порушення норм процесуального і матеріального права.

Порушення, які перешкоджають суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження і постановити судове рішення, яке відповідає вимогам, встановленим КПК, визнаються істотними та тягнуть за собою його зміну або скасування.

За змістом ч.3 ст.56 КПК під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.

Відповідно до ч.1 ст.135 КПК особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-1V від 23.02.2006року, зі змінами, внесеними згідно із Законами №3135-V1 від 15.03.2011року та №5463-V1 від 16.10.2012року, остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав і основоположних свобод, є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», №29082/95, п. 47).

Апеляційний суд зазначає, що право потерпілого бути завчасно повідомленим про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому є невід`ємною складовою справедливого судового розгляду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження особою, яка є потерпілою в результаті інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, визнано ОСОБА_13 .

Апеляційним судом встановлено, що після надходження обвинувального акта до суду першої інстанції 01.08.2023 року, провадження перебувало на розгляді у судді ОСОБА_15 , протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2025 року провадження передано судді ОСОБА_1 . Проте, після прийняття до свого провадження та призначення справи до судового розгляду місцевий суд не здійснив жодних дій для забезпечення участі потерпілої під час судового розгляду.

Матеріали провадження не містять будь-яких даних щодо сповіщення судом потерпілої та її представника про дату призначення судового засідання після 07.03.2025 року, а також його відкладення у передбаченому КПК порядку (а.п. 65-99).

Таким чином, встановлені колегією суддів обставини свідчать про незабезпечення місцевим судом виконання положень ч.3 ст.56, ч.1 ст.135 КПК, зокрема не забезпечення права потерпілих на справедливий розгляд справи, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону та слугує підставою для скасування вироку суду.

Аналогічна позиція щодо істотного порушення вимог процесуального закону викладена в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року (справа №521/11693/16-к).

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 7 КПК, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, повага до людської гідності та забезпечення права на захист.

З огляду на вимоги ст.ст. 2, 7, 9 КПК, з урахуванням невиконання вимог кримінального процесу в частині забезпечення потерпілого права бути завчасно повідомленим про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку під час вирішення питання щодо цивільного позову та про призначення покарання обвинуваченим, апеляційний суд вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.415 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені ч.2 ст.412 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до вимог ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Положеннями ч.1 ст.91 КК визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого в кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскарженого вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд дійшов висновку про наявність в його діях складу інкримінованого злочину та визнав його винуватим за вказаною нормою кримінального закону.

Разом з цим, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, а лише зазначив про існування обвинувачення викладеного органом досудового розслідування в обвинувальному акті, що фактично унеможливлює розуміння того, які обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження.

У зв`язку з відсутністю в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вирок суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі №5-98км16; в постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).

Апеляційний суд вважає, що відсутність в оскарженому вироку формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, є порушенням прав обвинуваченого, які регламентовані ст.42 КПК, що в силу положень ст.412 КПК, також визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Дійшовши висновку про існування підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів позбавлена можливості розгляду та надання оцінки апеляційним вимогам сторони захисту, що слугує підставою для часткового задоволення скарги захисника, в частині скасування вироку.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст.ст. 7, 9 КПК, апеляційний суд, вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотним порушенням вимог КПК, зокрема порушення вимог щодо права потерпілої бути завчасно повідомленою про час і місце розгляду справи та її право брати участь у судовому розгляді та вказане порушення, з урахуванням положень ст.ст. 412, 415 КПК, визнається апеляційним судом істотними, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК тягне за собою скасування вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2025 року у кримінальному провадженні №0000646 від 07.08.2021 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.286 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0000646 від 07.08.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4