Справа № 461/1436/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/450/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 з утриманням у Державній установі «Львівська УВП № 19» строком на 60 днів, до 21 червня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про повернення або залишення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою без розгляду відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року; змінити йому міру запобіжного заходу на нічний домашній арешт з носінням засобу електронного контролю; повідомити Офіс Генерального прокурора України про вчинення грубого порушення та невиконання вимог ст. 199 КПК України прокурором ОСОБА_8 в частині недотримання процесуальних строків подання клопотання до суду про продовження міри запобіжного заходу.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що оскаржена ухвала є незаконною. Зокрема, строк дії запобіжного заходу закінчувався 25 квітня 2025 року, а клопотання прокурора було подано 22 квітня 2025 року, тобто за 3 дні до закінчення строку тримання під вартою, визначеного попередньою ухвалою. Таким чином, прокурором було порушено вимоги закону, передбачені ст. 199 КПК України, при цьому прокурор не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду з клопотанням. У цьому випадку, на думку апелянта, суд зобов`язаний порушити питання про відповідальність прокурора, який порушив процесуальний строк, перед органами, які уповноважені притягнути його до адміністративної відповідальності.

Вказує, що обґрунтування судом свого рішення наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, грубо суперечить практиці ЄСПЛ та вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначає, що його продовжують утримувати в неналежних умовах утримання, а саме в переповнених камерах, з відсутністю свіжого повітря, поганою якістю питної води, відсутністю або недостатньою кількістю прогулянок на свіжому повітрі, пасивним палінням, відсутністю приватності під час користування туалетом, цвіллю або брудом у камері тощо.

Як зазначає апелянт, суддя ОСОБА_1 користується відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту та продовжує утримувати його під вартою; порушує п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки тримання його під вартою є надмірним з 10 грудня 2021 року, тобто майже три з половиною роки, без винесення вироку у справі. При цьому судді виносить необґрунтовані та недостатньо мотивовані ухвали у цій справі про продовження запобіжного заходу щодо нього у вигляді тримання під вартою.

На думку апелянта, сторона обвинувачення навмисно затягує судовий процес для примушування його визнати вину у злочинах, які він не скоював, утримуючи його в нелюдських умовах утримання, тим самим катуючи його.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Його захисник ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується довідкою про доставку SMS, у судове засідання не з`явився.

Прокурор ОСОБА_7 заперечила проти задоволення апеляційних вимог.

З огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, а також позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечив проти розгляду апеляційної скарги у відсутності його захисника, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності захисника.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 грудня 2021 року за №0000840 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

У межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено. 04 липня 2022 року за ОСОБА_6 внесено визначену ухвалою суду заставу - 30 розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 74 430 грн, а його звільнено із Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» у зв`язку з внесенням застави. 04 жовтня 2024 року ухвалою суду ОСОБА_6 змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою, без права внесення застави, який неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності; продовжити свою злочинну діяльність, оскільки вироком Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі з подальшим звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 роки, тобто інкриміновані йому кримінальні правопорушення останній вчинив під час іспитового строку. Крім цього, обвинувачений був засуджений 22 березня 2018 року вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 187, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів проти власності. Також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема те, що він офіційно не працює, не має джерела постійного прибутку та засобів до існування, неодружений, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, фактично проживає у м. Львові, однак зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_10 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що просить апелянт, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

При цьому твердження апелянта про його утримання під вартою з 10 грудня 2021 року, тобто майже три з половиною роки, без права внесення застави не ґрунтується на матеріалах справи, згідно з якими з 04 липня 2022 року до 04 жовтня 2024 року до ОСОБА_10 був застосований запобіжний захід у вигляді застави. Втім, з огляду на неодноразові неявки обвинуваченого до суду та оголошення його в розшук, 04 жовтня 2024 року ОСОБА_10 змінено запобіжний захід з застави на тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що тривалість перебування обвинуваченого під вартою не належить до переліку обставин, визначених ст. 178 КПК України, які враховуються при продовженні застосування запобіжного заходу.

Водночас, доводи апелянта про затягування судового процесу стороною обвинувачення колегія суддів оцінює критично, оскільки саме обвинувачений ОСОБА_10 не виконував покладених на нього процесуальних обов`язків та не прибував за викликом у судові засідання, що зумовило вжиття судом заходів до забезпечення прибуття ОСОБА_10 до суду і, надалі, оголошення його в розшук та призвело до затягування строків розгляду справи.

Перевіряючи доводи обвинуваченого щодо строків подання клопотання про продовження застосування запобіжного заходу, апеляційний суд вважає їх слушними та такими, що підтверджуються матеріалами контрольного провадження.

В той же час, як слідує з журналу судового засідання та технічної фіксації, на момент розгляду клопотання прокурора обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 були обізнані з його мотивами, висловлювали свої заперечення та просили відмовити в його задоволенні, при цьому обвинуваченим в апеляційній скарзі не конкретизовано яким чином подання клопотання прокурором з порушенням процесуальних строків вплинуло на можливість реалізації стороною захисту своїх прав, з огляду на що апеляційний суд вважає вказані доводи формальними.

Посилання на порушення прав обвинуваченого у зв`язку з неналежними умовами утримання в СІЗО є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 не наведені будь-які обставини на підтвердження зазначених доводів.

Більше того, апеляційний суд не є уповноваженим органом, який вправі здійснювати перевірку умов тримання в установах для попереднього ув`язнення та установах виконання покарань.

Водночас, колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого звертатися зі скаргами на неналежні умови утримання в установленому законом порядку.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

При цьому, на виконання вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд правильно обрав ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки згідно з указаною нормою, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені обвинуваченим у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4