КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2024 рокущодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2024 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

Відповідно до вимог ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19, ст. 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 5, ч. 1 ст. 72, ст. 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Крім того ч. 2 ст. 72 Конституції України передбачено, що всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш, як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш, як у двох третинах областей і не менш, як по сто тисяч підписів у кожній області.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Незважаючи на це, у приміщенні Верховної Ради АР Крим 06.03.2014 у порушення ч. 3 ст. 2, ст. 72, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. ст. 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», в якій визначено дату такого волевиявлення - 16.03.2014, на яке виносилося питання про входження АР Крим до складу Російської Федерації на правах суб`єкта федерації.

Відповідно до зазначеної постанови 16.03.2014 на території Автономної Республіки Крим проведено незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу Російської Федерації на правах суб`єкта федерації.

Результати «референдуму» не визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Відповідно до п. 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 «Територіальна цілісність України», проведений 16.03.2014 в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі референдум не маючи законної сили не може бути основою для будь - якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або м. Севастополя.

Також, в пункті 1 вказаної Резолюції зазначено, що Генеральна Асамблея ООН підтверджує свою прихильність суверенітету, політичної незалежності, єдності і територіальної цілісності України в її міжнародно визнаних кордонах.

У подальшому, 17.03.2014 депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі, так званої, «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Крім того, Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову № 1748-6/14 від 17.03.2014 «О правоприемстве Республики Крым», пунктом 1 якої передбачено, що «с момента провозглашения Республики Крым как независимого суверенного государства высшим органом власти Республики Крым является Государственный Совет Республики Крым - парламент Республики Крым в депутатском составе шестого созыва Верховной Рады Автономной Республики Крым на срок полномочий до сентября 2015 года».

Надалі, 18.03.2014 між Російською Федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» 1949 року, яка є частиною національного законодавства України, окупаційній державі забороняється змінювати статус посадових осіб чи суддів на окупованих територіях або вживати стосовно них будь-яких заходів примусу, якщо вони утримуватимуться від виконання своїх обов`язків з міркувань совісті.

Крім того, згідно ст. 64 Конвенції, кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, здійснення правосуддя на території України та зокрема території Автономної Республіки Крим повинно здійснюватися виключно у порядку та на підставі чинного законодавства України.

Вищезазначене свідчить про проведення представниками Російської Федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Статтями 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 за №1789-ХІІ, який діяв до 15.07.2015, повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань: закріплених Конституцією України незалежності республіки, суспільного та державного ладу, політичної та економічної систем, прав національних груп і територіальних утворень; гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина; основ демократичного устрою державної влади, правового статусу місцевих Рад, органів самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 15 вказаного Закону до виключної компетенції Генерального прокурора належить призначення прокурора Автономної Республіки Крим за погодженням з Верховною Радою Автономної Республіки Крим.

Також, самопроголошеною владою так званої «Республіки Крим» за сприяння Російської Федерації були незаконно створені, у тому числі органи прокуратури.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, органи прокуратури та інші правоохоронні органи Російської Федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Разом з цим, 21.03.2014 Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний конституційний закон № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Відповідно до ст. 8 вказаного закону протягом перехідного періоду Генеральна прокуратура Російської Федерації створює на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя органи прокуратури Республіки Крим та органи прокуратури міста федерального значення Севастополя, які мають статус прокуратури суб`єкта Російської Федерації. Прокурори, які здійснюють свої повноваження на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя, призначаються відповідно до законодавства Російської Федерації. Працівники органів прокуратури України, які заміщають посади в зазначених органах, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя на день прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та виникнення в складі Російської Федерації нових суб`єктів, мають переважне право на надходження на службу в органи прокуратури Російської Федерації, створювані на цих територіях, при наявності у них громадянства Російської Федерації, а також за умови здачі ними іспиту на знання законодавства Російської Федерації і їх відповідності вимогам, що пред`являються законодавством Російської Федерації до працівникам органів прокуратури. До створення органів прокуратури Російської Федерації на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя відповідні повноваження на цих територіях здійснюють органи прокуратури, які діють на день прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та виникнення в складі Російської Федерації нових суб`єктів.

Незважаючи на наявність легітимного керівництва прокуратури Автономної Республіки Крим, колишнім старшим прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 у взаємодії з керівництвом Президії Верховної Ради Автономної Республіки Крим та представниками незаконних військових формувань здійснено самовільне протиправне присвоєння владних повноважень виконувача обов`язків прокурора Автономної Республіки Крим з подальшими незаконними діями, у тому числі проведенням кадрових призначень та звільненням працівників прокуратури.

Встановлено, що ОСОБА_6 , 1982 року народження, прийняв присягу працівника прокуратури, відповідно до змісту якої він, присвячуючи свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі, урочисто присягнув: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Наказом прокурора АР Крим ОСОБА_6 призначено на посаду старшого прокурора прокуратури АР Крим з питань правового забезпечення. Наказом Генерального прокурора України від 29.07.2011 № 937к йому присвоєний класний чин - молодший радник юстиції.

У подальшому у березні 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливим, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, не встановленими слідством особами ОСОБА_6 запропоновано перейти до незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, яка увійшла до складу прокуратури Російської Федерації.

Нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, службовою особою, яка займає відповідальне становище, працівником правоохоронного органу, достовірно знаючи про незаконність створення окупаційною владою РФ «Прокуратуры Республики Крым» призначення ОСОБА_11 на посаду «прокурора» незаконно створеної «Прокуратуры Республики Крым», а також проведення на території АР Крим та міста Севастополя референдуму, наслідком якого стало відокремлення вказаних адміністративно-територіальних одиниць та приєднання їх до складу Російської Федерації, з лютого - березня 2014 року, точну дату встановити не виявилося за можливе, маючи на меті сприяти представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України та подальшої окупації території АР Крим погодився на незаконну пропозицію продовжити роботу у прокуратурі АР Крим, а згодом - «прокуратури Республики Крым», без підпорядкування Генеральній прокуратурі України.

У подальшому, продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, будучи працівником прокуратури Автономної Республіки Крим на посаді старшого прокурора прокуратури АР Крим з питань правового забезпечення з підпорядкуванням Генеральній прокуратурі України, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації та те, що на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з березня 2014 року, більш точну дату не встановлено, нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, продовжував свою трудову діяльність у складі незаконно створеної так званої «прокуратури Республіки Крим», яка увійшла до складу прокуратури Російської Федерації без підпорядкування Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора апеляційного відділу прокуратури «Республіки Крим» та сприяв представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України.

Так, ОСОБА_6 діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим та придушення проявів незгоди з окупацією серед громадян України на території АР Крим, усупереч Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 щодо незалежного і безстороннього розгляду справ судом та ст. ст. 54, 64 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» щодо застосування на окупованій території АР Крим кримінального законодавства України, 17.01.2018, перебуваючи в приміщенні «Верховного суда Республики Крым», за адресою м. Сімферополь, вул. Павленко 2д, підтримував сторону обвинувачення в судовому засіданні (справа № 22к-194/2018) під час розгляду апеляційної скарги на постанову «Киевского районного суда г. Симферополя Республіки Крым» від 05.12.2017 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою громадянам ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Внаслідок чого, за активного сприяння ОСОБА_6 порушено право вказаних осіб на свободу і особисту недоторканість та на справедливий суд.

Допомога ОСОБА_6 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури Російської Федерації та придушення спротивів окупації півострова з боку громадян України на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим.

Розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 проводився за відсутності обвинуваченого (in absentia) з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 ст. 297-1 та ч. 3 ст. 323 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2024 рокута закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 111 КК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що вирок суду першої інстанції, всупереч вимогам ч. 1 ст. 370 КПК України, є необґрунтованим.

Так, письмові докази, покладені в основу вироку: списки, листи, протоколи та рапорти оперативних працівників, на думку захисника, є лише припущеннями, які нічого не підтверджують.

«Апеляционные постановления Верховного Суда Республики Крым», на які посилається у своєму вироку суд, також нічого не підтверджують, оскільки в них зазначено анкетні дані прокурора « ОСОБА_6 », незрозуміло навіть чи саме обвинувачений приймав участь як прокурор у справах №1-520/2020 та №22к-194/2018, на які посилається суд.

Як на стадії досудового розслідування, так і в ході судового розгляду не проведено жодних експертиз (портретних, почеркознавчих, фоноскопічних тощо), не допитано жодного свідка на підтвердження вини обвинуваченого, ОСОБА_6 навіть нікому не пред`явлено для впізнання.

Тобто у справі немає жодного беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_6 .

Згідно зі ст. 370 КПК України у своєму рішенні суд має навести мотиви. Чому сукупність доказів, визнаних ним достовірними, доводить або не доводить винуватість особи за пред`явленим їй звинуваченням.

Винуватість не може ґрунтуватись на припущеннях або міркуваннях сторони обвинувачення, а тому сукупність зібраних доказів є недостатньою для встановлення факту доведеності вини обвинуваченого.

У даному випадку, на думку захисника, має місце неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція захисника до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок суду, про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наведеними у вироку доказами, які були досліджені під час судового: даними списку прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури АР Крим, стосовно яких є дані щодо самовільного їх переходу на роботу до окупаційних органів прокуратури Криму (т. 2 а.с. 9-10); даними копії «Телефонного справочника органов прокуратуры Республики Крым Россия (по состоянию на 04.07.2014)» (т. 2 а.с. 11-13); даними листа Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України від 05.02.2015 № 14/2/2-2707кт на ім`я начальника Управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України (т. 2 а.с. 25-36); даними листа Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 № 11-1628вн-17 з доданим переліком звільнених працівників прокуратури за порушення «Присяги працівника прокуратури» (т. 2 а.с. 72-79); даними протоколу огляду Інтернет видань «Прокуратура Республики Крым» від 09.04.2015 (т. 3 а.с. 12-16); даними наказу Генерального прокурора України від 01.12.2014 № 13дк «Про звільнення» (т. 3 а.с. 75-78); даними рапорту старшого оперуповноваженого в ОВС 2 сектору 2 відділу ГВ БКОЗ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 27.10.2021 (т. 3 а.с. 97-98); даними копії «Апеляционного постановления» від 29.01.2021 по справі № 1-520/2020 винесеного так званою «Судебною коллегией по уголовным делам» Верховного Суда Республики Крым Российской Федерации» (т. 3 а.с. 99-103); даними копією «Апеляционного постановления» від 17.01.2018 по справі № 22к-194/2018 винесеного так званим «Верховным Судом Республики Крым» (т. 3 а.с. 104-110).

Вказані докази є належними і допустимими та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК Кодексу, в тому числі з точки зору належності, допустимості та достовірності кожного доказу, а також оцінена сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття обвинувального вироку.

В основу оскаржуваного вироку покладені письмові документи, що стосуються обвинуваченого ОСОБА_6 та його діяльності на посаді прокурора незаконно створеної окупаційною владою РФ «Прокуратуры Республики Крым».

При цьому наведеними у вироку доказами в сукупності підтверджується, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України та працівником прокуратури Автономної Республіки Крим на посаді старшого прокурора прокуратури АР Крим з питань правового забезпечення з підпорядкуванням Генеральній прокуратурі України, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації та те, що на території АР Крим діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з березня 2014 року, нехтуючи положеннями Конституції і законів України, продовжив свою трудову діяльність у складі незаконно створеної «Прокуратуры Республики Крым», яка увійшла до складу прокуратури Російської Федерації без підпорядкування Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора апеляційного відділу прокуратури «Республики Крым».

Виконуючи обов`язки прокурора апеляційного відділу прокуратури «Республики Крым», 17.01.2018 ОСОБА_6 брав участь в судових засіданнях «Верховного суда Республики Крым», зокрема, підтримував обвинувачення по справі № 22к-194/2018 в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги на постанову «Киевского районного суда г. Симферополя Республики Крым» від 05.12.2017 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою громадян.

Отже, наведена у вироку суду сукупність доказів є достатньою для висновку про те, що ОСОБА_6 добровільно допомагав іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури Російської Федерації та придушення спротивів окупації півострова з боку громадян України на території АР Крим, а тому колегія судів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі захисника на відсутність в матеріалах провадження інших доказів, зокрема, протоколів пред`явлення особи для впізнання, висновків експертиз та показань свідків.

Щодо посилання апелянта на те, що у справі немає жодного беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_6 , то колегія суддів зазначає, що окремо взятий доказ не може беззаперечно свідчити про винуватість особи та згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України кожний доказ оцінюється лише з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Водночас, ч. 1 ст. 94 КПК України передбачено, що окрім оцінки кожного доказу з точки зору його належності, допустимості та достовірності, суд оцінює сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В апеляції захисника не наведено доводів на спростування висновку суду щодо оцінки наданих стороною обвинувачення джерел інформації за правилами документа згідно зі ст. 99 КПК України та відомостей, що вони містять - належними і допустимими.

В апеляції захисника зазначено, що сукупність зібраних доказів є недостатньою для встановлення факту доведеності вини обвинуваченого, проте це твердження є безпідставними та спростовуються наведеними у вироку доказами в їх сукупності.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 111 КК України, як умисне діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, що полягало у наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, кваліфіковані правильно.

При розгляді провадження щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, а вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КК України, оскільки вирок ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також у вироку наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Отже, вирок суду щодо ОСОБА_6 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відтак доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність вироку вимогам ст. 370 КПК України не можуть бути взятими до уваги.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК України та призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2024 рокущодо ОСОБА_6 законним, обґрунтованим та вмотивованим, не убачає підстав для його скасування та закриття провадження у справі, як про це прохає апелянт.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2024 рокущодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 755/160/22

Провадження №11-кп/824/1216/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15

Доповідач ОСОБА_1