Дата документу 25.04.2025
Справа № 334/9850/24
Провадження № 1-кп/334/371/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за № 0001642 від 09.08.2024 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Михайлівка Томаківського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого:

-16.01.2024 року Іваничівським районним судом Волинської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.04.2025року ОСОБА_4 звільнено від призначеного вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024року покарання, на підставі ч.2 ст.74 КК України, у зв`язку із усуненням караності діяння;

-19.11.2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області скеровано клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ст.44 КК України за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 ККА України. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2024 року, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст.407 КК України, на підставі ч.5 ст.401 КК України. Кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, закрито;

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2024 року, близько 15 години 33 хвилини, ОСОБА_4 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , знаходився біля банкомату АТ «Ощадбанк», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, буд.22, разом з потерпілим ОСОБА_5 . В цей час, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, в умовах воєнного стану, так як він достовірно знаючи пароль від банківської картки АТ «Ощадбанк» з розрахунковим номером НОМЕР_2 , яка емітована на ім`я потерпілого ОСОБА_5 , упевнившись у тому, що на вищевказаному банківському рахунку знаходяться грошові кошти потерпілого, визначив їх об`єктом свого злочинного посягання.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно -небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно -небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом обману, ОСОБА_4 отримав доступ до банківської картки АТ «Ощадбанк» з розрахунковим номером НОМЕР_2 , яка емітована на ім`я потерпілого ОСОБА_5 , після чого в період часу з 15 год. 36 хв. по 15 год. 38 хв. 06.08.2024 року, за допомогою вищевказаного банківського терміналу двома транзакціями здійснив зняття грошових коштів на загальну суму 8 400 гривень.

В подальшому ОСОБА_4 розпорядився викраденими грошовими коштами на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму 8 400 гривень.

Потерпілий ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 135 КПК України, у судове засідання не з`явився. При цьому, в матеріалах кримінального провадження міститься заява потерпілого, де останній прохає проводити судове засідання без його участі.

Заслухавши позиції учасників судового провадження про можливість проведення судового розгляду, враховуючи відсутність цивільного позову, суд прийняв рішення про проведення судового розгляду за відсутності потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні по суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав у повному обсязі та дав відповідні свідчення. У скоєному щиро розкаявся.

Визнавши недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, суд вважає вину ОСОБА_4 доведеною, і кваліфікує його дії за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2025 року ОСОБА_4 звільнено від призначеного вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024 року покарання, на підставі ч.2 ст.74 КК України, у зв`язку із усуненням караності діяння.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року, у справі № 484/3214/17, у цілях кваліфікації злочину наявність чи відсутність кваліфікуючої ознаки повторності необхідно встановлювати, виходячи з тих обставин, які існували на час вчинення злочину, а не на час постановлення вироку чи рішення суду вищої інстанції.

Зокрема, такий підхід було застосовано Верховним Судом у справі № 520/6591/15-к, де суд касаційної інстанції ухвалив рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК, оскільки на час набрання вироком законної сили сплинув строк давності, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, однак Верховний Суд не знайшов підстав для виключення ознаки повторності за другим епізодом, який мав місце до закінчення зазначеного строку давності.

Враховуючи викладене, оскільки на час вчинення крадіжки, ОСОБА_4 відповідно до ч. 1 ст.88 КК мав судимість, від призначеного судом покарання його було звільнено вже під час судового провадження, то його дії мають ознаку повторності, передбачену ст.185 КК.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відносяться до тяжкого злочину.

Також, згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже ці дані підлягають обов`язковому врахуванню. Крім того, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до якого, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , є щире каяття.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття».

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги вказані обставини в сукупності, дані про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції норми закону, що передбачає відповідальність за вчинене.

При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024 ОСОБА_4 засуджено за ч. ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від його відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік на підставі ст. 75 КК України.

Однак, ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.04.2025 року ОСОБА_4 звільнено від призначеного вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024 року покарання, на підставі ч.2 ст.74 КК України, у зв`язку із усуненням караності діяння.

Судом встановлено, що в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) 06.08.2024, тобто до моменту вирішення судом питання про звільнення останнього від призначеного йому покарання за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024року.

Судимість, як правовий стан особи, характеризується настанням для неї певних негативних правових наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 88 цього Кодексу судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України. Погашення судимості припиняє всі негативні правові наслідки.

За приписами ч.3 ст. 88 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом.

Отже, за таких обставин, ОСОБА_4 , звільнений судом від призначеного покарання, у зв`язку із усуненням караності діяння, в аспекті приписів ч. 3 ст. 88 КК України, є особою, яка не має судимості за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2024року, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 71 цього Кодексу.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.05.2019 справа №484/3214/17, який береться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст.75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, роз`яснення, що містяться в абзаці 2 пункту 11 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 звертають увагу судів на те, що обмежень щодо повторного застосування ст. 75 КК України стосовно особи, яка вчинила новий злочин після звільнення від призначеного покарання, закон не містить.

Враховуючи вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого, з відомостями про особу обвинуваченого, зваживши на позиції сторін кримінального провадження в судових дебатах, зокрема прокурора, який вважав можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без реального відбування покарання, суд вважає за можливе звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Процесуальні витрати, речові докази по справі відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався, підстав для його обрання до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч. 2 ст.394 Кримінального процесуального кодексу України.

Копію вироку після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя: ОСОБА_1