ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року

м. Київ

справа № 229/4382/23

провадження № 51-923км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, постановлені за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2022 року за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року ОСОБА_6 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі частини 1 статті 71 та пункту 1 частини 1 статті 72 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2022 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 10 днів.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 400000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_8 .

Вирішено питання запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком у солдата ОСОБА_6 , приблизно о 00 год 30 хв ІНФОРМАЦІЯ_2, який перебував в стані алкогольного сп`яніння та знаходився біля бліндажу підрозділу в с. Оріхово-Василівка Бахмутського району, виникла словесна сварка на ґрунті неприязних відносин зі стрільцем-санітаром 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_10 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Впродовж даного конфлікту, приблизно о 00 год 40 хв ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 замахнувся рукою на ОСОБА_6 , намагаючись його вдарити, однак останній виставив перед обличчям ліву руку, тим самим заблокувавши удар.

Така поведінка з боку ОСОБА_10 обурила ОСОБА_6 , у якого на ґрунті цього виник умисел на заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Діючи з прямим умислом на вбивство ОСОБА_10 , ОСОБА_6 з мотивів помсти за протиправну поведінку останнього, наніс ОСОБА_10 кулаком лівої та правої руки не менш 4-х ударів в область обличчя та голови, в результаті чого ОСОБА_10 впав на землю, а ОСОБА_6 , продовжуючи свої протиправні дії наніс ОСОБА_10 2 удари кулаком лівої руки по тулубу, далі коліном лівої ноги надавив на шию ОСОБА_10 , та утримував його до тих пір, поки він не перестав подавати ознаки життя.

Причиною смерті ОСОБА_10 стала механічна (компресійна) асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітки стороннім тілом.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2025 року вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року залишено без змін.

Вимоги, викладені у касаційних скаргах, і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначають про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за частиною 1 статті 115 КК. Стверджують, що судом не враховано того, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, що підтверджується висновком експерта № 13 від 01 березня 2023 року.

Вказують на те, що суд у вироку посилається на докази, які не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Засуджений зазначає про порушення його права на захист під час досудового розслідування, оскільки захисник казав йому, що треба робити все так, як кажуть правоохоронці.

Крім того, засуджений та захисник зазначають про те, що апеляційний розгляд був проведений без участі ОСОБА_6 .

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити їх касаційні скарги з підстав, зазначених у них.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив залишити без задоволення касаційні скарги сторони захисту, а оскаржувані судові рішення без зміни, навівши відповідні аргументи.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні просили залишити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думки учасників касаційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 частини 1 статті 368 КПК).

Відповідно до частини 3 статті 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

За змістом частини 1 статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за статтею 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, за результатами дослідження і оцінки, зокрема, таких доказів як: протокол огляду місця події від 30 січня 2023 року з фототаблицями до нього; висновок експерта № 13 від 01 березня 2023 року; протокол огляду предметів (документів) від 30 січня 2023 року, протокол огляду місця події та трупа від 30 січня 2023 року з фототаблицями до нього; протокол відібрання біологічних зразків для проведення експертиз від 30 січня 2023 року у ОСОБА_6 ; висновок експерта № 13/4 від 01 березня 2023 року; висновок експерта № 498/638-БД від 10 березня 2023 року; висновок експерта № 498/639-БД від 15 березня 2023 року та висновок експерта № СЕ-19/121-23/7642-БД від 02 травня 2023 року щодо дослідження зразка крові ОСОБА_6 ; висновок експерта № СЕ-19/121-23/7766-БД від 10 травня 2023 року та висновок експерта № СЕ-19/121-23/7765-БД від 10 травня 2023 року щодо дослідження виявлених та вилучених речей; показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, зроблено з дотриманням приписів статей 22, 23, 91 КПК. Суд з`ясував усі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил статті 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК і є обґрунтованим.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

За приписами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумніву. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із вироком місцевого суду, при цьому дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального провадження встановлені вірно та підтверджені сукупністю доказів, які оцінені судом відповідно до вимог статті 94 КПК, та вірно покладені в основу вироку щодо висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Свій висновок апеляційний суд зробив на підставі належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 91, 94, 370, 374 КПК та дійшов переконання про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом, у вироку якого зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в статті 91 КПК, за своєю формою та змістом вирок повністю відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, оскільки суд з достатньою повнотою відобразив встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, його правову кваліфікацію та виконав інші вимоги, передбачені законом.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 , кваліфікацію його дій за частиною 1 статті 115 КК та звертає увагу на те, що згідно з приписами статті 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Колегія суддів не приймає доводи касаційних скарг про те, що в основу вироку покладені докази, які не доводять винуватість ОСОБА_6 враховуючи, що, чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Статті 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.

У своїх касаційних скаргах, як засуджений, так і його захисник зазначають про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_6 . Зазначене було предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанції, які у своїх рішеннях зазначили, що показання обвинуваченого та свідків, в сукупності з письмовими доказами беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, а тому доводи щодо оспорювання кваліфікації дій ОСОБА_6 , є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Так, умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання, що є метою такої поведінки.

Закріплене в статті 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина 3 статті 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина 3 статті 36).

Втім, стан необхідної оборони виникає в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, яке створює реальну загрозу заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням смерті особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною 1 статті 115 КК наведених вище вимог суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дотримався. Серед іншого обґрунтовуючи свої висновки суди взяли до уваги те, що за висновком експерта № 12 від 31 січня 2023 року будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 не виявлено. Не виявлено тілесних ушкоджень у останнього й під час затримання, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30 січня 2023 року. Крім того, сам ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту, логічно та послідовно, без ознак примусу та підбурювання показав, що ОСОБА_10 лише намагався вдарити ОСОБА_6 по обличчю, однак останній заблокував удар та почав наносити ОСОБА_10 численні удари по обличчю та тулубу. Відповідно до висновку експерта № 13/4 від 01 березня 2023 року, в момент отримання механічної асфіксії потерпілий знаходився в положенні лежачі на спині. Після отримання механічної асфіксії потерпілий не міг вчиняти будь-яких дій. Механічна асфіксія від здавлення органів шиї та грудної клітки стороннім предметом могла утворитися за обставин на які вказує ОСОБА_6 , а саме від здавлення грудної клітини та шиї правим та лівим коліном та стоїть у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Наведене вказує, що лише після асфіксії ОСОБА_10 , коли потерпілий перебував без свідомості та не подавав ознаки життя, ОСОБА_6 припинив свої дії, отже поза розумним сумнівом можна стверджувати, що умисел ОСОБА_6 був направлений саме на заподіяння смерті ОСОБА_10 , мотивом якого були особисті неприязні стосунки, які виникли під час сварки та помста за намагання потерпілого вдарити ОСОБА_6 .

За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення засудженого до своїх дій і спричинених наслідків виявляється не у формі умисного заподіяння потерпілому смерті, а в іншій формі вини.

За частиною 3 статті 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в касаційних скаргах не йдеться, а за змістом оскаржених судових рішень, підстав до визнання його злочинною недбалістю колегія суддів не має.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (частина 2 статті 25 КК).

Водночас передбачення винуватим суспільно небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчать про наявність у засудженого (в момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.

За матеріалами кримінального провадження обґрунтованими є висновки, про наявність прямого умислу, тобто усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності), коли особа передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання (частина 2 статті 24 КК).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги засудженого про порушення права на захист під час досудового розслідування, оскільки вони не містять переконливого обґрунтування, натомість матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, які б вказували на неналежне виконання захисником своїх професійних обов`язків.

Також колегія суддів не вважає порушенням вимог кримінального процесуального закону здійснення апеляційного розгляду без участі ОСОБА_6 .

Відповідно до частини 4 статті 401 КПК обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Предметом апеляційного розгляду у цьому кримінальному провадженні були апеляційні скарги сторони захисту, у яких не ставилось питання погіршення становища обвинуваченого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 був повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, про що міститься його розписка в матеріалах кримінального провадження (т. 4, а. п. 176).

Крім того, під час апеляційного розгляду був присутній його захисник. Як ним так і іншими особами не ставилось питання про неможливість проведення судового засідання в суді апеляційної інстанції без участі ОСОБА_6 .

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не встановила, отже в задоволенні касаційних скарг сторони захисту слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

у х в а л и в:

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2025 року залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3