Справа № 309/889/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/530/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2022 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із неповною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2020 року визнано винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з дня затримання після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ: дерев`яну дошку розміром 125х10х5см залишити на зберіганні потерпілого ОСОБА_9 .

Згідно з вироком, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 30 березня 2020 року, біля 22 години 00 хвилин, знаходячись у дворогосподарстві АДРЕСА_2 , під час суперечки з потерпілим ОСОБА_9 , що виникла раптово, маючи прямий умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, а також настання відповідних наслідків, не реагуючи на зауваження припинити свої дії, відірвав дерев`яну дошку розміром 125х10х5 см з лавки, що знаходилась у середині дворогосподарства, якою наніс один удар в ділянку лівої частини живота потерпілому ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота, розрив селезінки, гемоперитонеум, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

За вказане кримінальне правопорушення кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 121 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок повністю та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання не пов`язаним із позбавленням волі.

23.04.2025 року до початку розгляду справи від захисника ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_8 надійшла заява про долучення доказів, а саме заява потерпілого ОСОБА_9 , згідно якої він жодних претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_8 з приводу подій, які мали місце між ними 30.03.2020 року не має, оскільки вони дійшли щодо компенсації, яку повністю оплачено ОСОБА_8

23.04.2025 року до Закарпатського апеляційного суду надійшла заява від представника потерпілого ОСОБА_9 , - адвоката ОСОБА_10 , в якій вказує, що жодних претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_8 з приводу подій, які мали місце між нити 30.03.2020 року не має, оскільки вони дійшли щодо компенсації, яку повністю оплачено ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника -адвоката ОСОБА_6 , представника потерпілого - ОСОБА_10 , думку прокурора, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В той же час, внаслідок системного аналізу вироку суду першої інстанції встановлено, що хоча оскаржуване судове рішення загалом і відповідає приписам ст. 370 КПК України, проте підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання, з огляду наступне.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції вказав, що врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є тяжким, відомості ості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин, та прийшов до переконання про необхідність призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Проте, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 не були у повній мірі досліджені обставини справи, що могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого законодавства.

Частиною 2 ст.50 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Натомість судом першої інстанції, у повній мірі вказані положення враховані не були, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 до нього не було застосовано закон, який, на думку колегії суддів мав би підлягати застосуванню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано характеристику на ОСОБА_8 від Дулівської сільської ради №184 від 14.04.2020 (арк. справи 94), згідно якої ОСОБА_8 , одружений, на утриманні має неповнолітнього сина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також є трудолюбивим, морально стійким, серед односельчан користується повагою та авторитетом, характеризується з позитивної сторони і серед дітей, знайомих, сусідів ( ОСОБА_12 в 2019 році змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_8 ). Дані обставини свідчать про міцність соціальних зв`язків.

Довідкою виконавчого комітету Буштинської селищної ради №479 від 22.05.2022 також підтверджено, що малолітній син ОСОБА_11 проживає разом з батьком ОСОБА_8 та перебуває на його утриманні, аналогічні відомості надані і гр. ОСОБА_13 , який також підтвердив, що мати до дитини не приходить та участі у її вихованні не бере.

Водночас, колегія суддів бере до уваги також той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, не вчиняв адміністративних правопорушень, хоча офіційно не працює, але отримує дохід тимчасовими підробітками, не одружений, але на його утриманні та разом з ним проживає неповнолітній син, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, також не перебуває на диспансерному обліку як наркозалежна особа чи особа з іншим захворюванням, що потребує такого обліку. За час проведення досудового слідства та судового розгляду ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей та у скоєному проявив щиросердне розкаяння. Крім того, ОСОБА_8 відшкодував матеріальні збитки потерпілому. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого також не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 297/562/1 висловив таку позицію, що реалізація дискреційної функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На підставі викладеного, а також враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу винного, колегія суддів вважає за можливе призначити останньому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Отже, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання відносно останнього положень ст. 75 КК України та звільненням його від кримінальної відповідальності з іспитовим строком на 2 роки, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2022 року щодо ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 121 КК України, змінити в частині призначення покарання.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (років) іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді