ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1367/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/191/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286-1 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника

потерпілих адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року,

Даним вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Золочів Золочівського району Львівської області, громадянина України, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , без фактичного місця проживання, із середньою спеціальною освітою, неодружений, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , старший технік розвідувальної роти, раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 10 (десять) років.

Судом задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та стягнуто із ОСОБА_8 на її користь 1 004 000 (один мільйон чотири тисячі) гривень моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 - відмовлено.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 відповідно до ст. 68 Конституції України та ст. 1, п. 1 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХII від 30.06.1993 року), (надалі - ЗУ «Про дорожній рух»), як особа - учасник дорожнього руху (водій транспортного засобу), зобов`язаний знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (надалі - ПДР) та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Однак, грубо ігноруючи вимоги ЗУ «Про дорожній рух», 26.11.2024 року приблизно о 08:05 водій ОСОБА_8 , в порушення вимог пункту 2.9 (а) ПДР, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,07 % проміле), керував технічно справним автомобілем «Opel Vectra», р.н. НОМЕР_2 , та рухався лівою смугою руху вулиці Степана Будного м. Тернопіль в напрямку вул. Шептицького зі швидкістю в діапазоні 91...107 км/год, чим порушив вимоги пунктів 12.4 та 12.9 (б) ПДР, які забороняли йому перевищувати максимальну швидкість у населених пунктах 50 км/год.

Під час руху, водій ОСОБА_8 , внаслідок алкогольного сп`яніння, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка» і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) ПДР, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Продовжуючи рух у вказаному напрямку, водій ОСОБА_8 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який позначено дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 ПДР, а також дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР і встановлений неподалік будинку №4А по вул. С. Будного в м. Тернопіль та, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити вказаний пішохідний перехід, в порушення вимог п. 18.1 ПДР, вчасно не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля «Opel Vectra», р.н. НОМЕР_2 , не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб переконатися, що на ньому немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а продовжив рух у зазначеному напрямку.

Внаслідок порушення вказаних пунктів ПДР, ОСОБА_8 не забезпечив безпеку дорожнього руху та, виїхавши на нерегульований пішохідний перехід, допустив наїзд передньою лівою частиною керованого автомобіля «Opel Vectra», р.н. НОМЕР_2 на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля в межах згаданого пішохідного переходу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, зокрема травми шийного відділу хребта з переломом зубоподібного відростка другого шийного хребця з повним поперечним розривом спинного мозку на цьому рівні, які і стали безпосередньою причиною настання смерті.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка» і належне виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 2.9 (а), 12.4, 12.9 (б) та 18.1 ПДР, а також вимог, які наведені у статті 1, абзацах 1, 2 частини 5 статті 14, статті 15 ЗУ «Про дорожній рух», статті 68 Конституції України, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті ОСОБА_12 .

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2025 року змінити в частині призначеного покарання, пом`якшити ОСОБА_8 призначене за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання, застосувавши ст. 69 КК України та зменшити розмір моральної шкоди, завданої внаслідок смерті доньки ОСОБА_12 внаслідок ДТП.

Апелянт посилається на те, що суд не врахував всіх пом`якшуючих обставин, зокрема те, що ОСОБА_8 повністю визнав свою вину та розкаявся, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, відсутні негативні характеристики, частково відшкодував шкоду, сприяв досудовому розслідуванню, є учасником бойових дій, вчинене кримінальне правопорушення не є умисним.

Зазначає, що направленість дій ОСОБА_8 , не свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності особи, а поведінка ОСОБА_8 виражає позитивні соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають утриманці.

Вважає, що з урахуванням наведеного, обвинуваченому можливо призначити більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Наголошує на тому, що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_10 , судом першої інстанції не було дотримано засад розумності та справедливості, тому, на думку апелянта, необхідно зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_8 на користь потерпілої моральної шкоди, завданої смертю доньки.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_8 , в судових дебатах його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 , прокурора, які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок суду законним та обґрунтованим, просять його залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що воно має бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого діяння, конкретні обставини провадження, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння, наслідком якого є смерть потерпілої ОСОБА_12 , позицію сторін щодо покарання, які просили покарати суворо, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття, його поведінку після події - виклик ним спеціальних служб, сприяв судовому розгляду, частково відшкодував шкоду та за відсутності обтяжуючих обставин правомірно призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.3 ст. 286-1 КК України у виді семи років позбавлення волі.

При цьому суд підставно взяв до уваги відомості про особу обвинуваченого, який протягом року перед подією притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 175-1, ч. 1 ст. 178 КУпАП; перебуває на динамічному спостереженні в КНП «ТОМЦСНЗ» ТОР з 16.12.2022 з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Абстинентний стан внаслідок вживання алкоголю, який також підтверджується актом огляду №400 від 24.12.2024; відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №974 від 24.12.2024, ОСОБА_8 виявляє ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства; на час проведення експертизи ОСОБА_8 може давати звіт своїм діям та керувати ними та міг давати звіт своїм діям та керувати ними на момент вчинення злочину; за медичною допомогою до лікаря-психіатра КНП ТОКПЛТОР не звертався.

Також, відповідно до довідки від 18.12.2022 №5474 старший сержант ОСОБА_8 не повернувся із відпустки, яку йому було надано за сімейними обставинами з 10.10.2022 по 21.10.2022, в зв`язку з чим командиром військової частини від 18.12.2022 №800 призначено службове розслідування.

Окрім цього, судом враховано, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з порушенням вимог п.2.9 (а), 12.4, 12.9 (б), 18.1, п.п. 1.5 ч.1, 1.10, 2.3 (б,д) ПДР України, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, допустив наїзд керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля, в межах пішохідного переходу, спричинивши їй тілесні ушкодження, від яких вона померла.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інших обставин, які впливають на ступінь відповідальності особи, яка керує транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на десять років.

Щодо посилання апелянта про пом`якшення покарання обвинуваченому на підставі ст. 69 КК України, то суд першої інстанції правильно вказав, що у справі наявні обставини, які пом`якшують покарання, зокрема певні позитивні відомості про особу обвинуваченого, на які, в тому числі, посилається апелянт в апеляційній скарзі, проте ці обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння, яке скоєно ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з порушенням ПДР України та наслідком якого є смерть потерпілої особи.

За таких обставин, при виборі заходу примусу суд дотримався приписів ст. 50, 65 КК, а призначене обвинуваченому покарання є справедливим.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого в користь потерпілої ОСОБА_10 спричиненої їй моральної шкоди, суд взяв до уваги, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_8 загинула донька потерпілої, в зв`язку з цим потерпіла зазнала душевних переживань, нервовий стрес, біль втрати, непоправне горе. Суд врахував, що потерпіла є особою перестарілого віку і обтяжена станом здоров`я.

Колегія суддів вважає, що суд, врахувавши, в тому числі, і визнання обвинуваченим позову, обґрунтовано дійшов переконання, що позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 підлягають задоволенню у розмірі 1004000 грн. компенсації моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої вирішено відповідно до ч.1 ст.1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України, з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, оскільки загибеллю доньки, така шкода потерпілій безсумнівно спричинена.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального закону, які були би підставами для зміни вироку, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді