Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1912/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/52/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №279/1912/20 за апеляційними скаргами скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 та прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.04.2024 відносно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вигів, Коростенського району, Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_11 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи .

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в загальній сумі 9749 грн. 22 коп.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до норм ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_11 , 24 червня 2018 року близько 18 години керуючи технічно не справним транспортним засобом - автомобілем марки " AUDI 100", реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме гальмівна система якого не відповідала вимогам п.31.4.1(д) ПДР, який належить на праві індивідуальної власності ОСОБА_13 , в салоні якого знаходилось троє пасажирів, рухаючись зі швидкістю не менше 60...65 км/год по вулиці Юрасова в с. Жабче Коростенського району, Житомирської області в напрямку м.Коростеня , порушив вимоги пунктів 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, введених в дію з 01.01.2002 року, і затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, в яких сказано: п.12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год, п.12.9 (б) водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29"Обмеження максимальної швидкості", 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості" або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил, наближаючись до будинку № 54 вказаної вулиці, в порушенні вимог пунктів 2.3 (б), 11.1, 11.3, 13.1,12.3 вищевказаних Правил дорожнього руху України, в яких сказано: п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.11.1 Кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними; п.11.3 На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу; п.13.1 Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу; п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, проявив неуважність до дорожніх обставин та їх змін, не стежив за дорожньою обстановкою, виявивши небезпеку для руху - малолітнього пішохода ОСОБА_14 , не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не врахував ширину проїзної частини дороги відповідно свого напрямку руху та безпечного інтервалу від виявленої перешкоди, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив дотичний контакт з дитячою коляскою, яку штовхав попереду себе малолітній пішохід ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вибігаючи через хвіртку з території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , огородженого металевим парканом зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Після дотичного контакту дитячої коляски з передньою лівою частиною автомобіля "АUDI 100", реєстраційний номер НОМЕР_1 відбувся контакт з малолітнім ОСОБА_14 , який перебуваючи в вертикальному положенні був повернутий до транспортного засобу правим боком, який в подальшому впав на проїзну частину дороги отримавши при цьому тілесні ушкодження та був доставлений до реанімаційного відділення Коростенської центральної міської лікарні, де від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно висновку №288 від 02.10.2018 року смерть ОСОБА_14 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломом кісток склепіння черепа та забоєм головного мозку. Також у останнього було виявлено тілесні ушкодження у виді перелому кісток склепіння черепа, розташованого по сагітальному шву від потиличної ділянки, великого потиличного виступу до переходу до лобної ділянки довжиною 13 см. без суттєвого зміщення уламків, інша половина перелому від потиличного виступу йде справа і до низу, проходить до потиличної ділянки та закінчується на межі задньої і середньої потиличної ямки не переходячи на піраміду правої скроневої кістки; крововиливу в м`які покрови голови з внутрішньої сторони в правій потиличній ділянці, розміром 6x5 см., барахноїдальних крововиливів в правій скроневій ділянці, розміром 10x6 см. невизначеної форми, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті.

Порушення водієм ОСОБА_11 вимог пунктів вимог п. 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та його наслідками.

Дії обвинуваченого ОСОБА_11 , які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 , кваліфіковано судом за ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням закрити провадження у справі. При цьому, зазначає, що згідно показань обвинуваченого ОСОБА_11 він винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, «що хлопчик вискочив з коляскою з двору з високим парканом прямо під авто. В свою чергу, потерпіла вважає, що ОСОБА_11 не керував транспортним засобом, а за кермом сиділа зовсім інша особа. Вказує, що відомості про дане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР 25.06.2018, а повідомлення про підозру ОСОБА_11 було вручено 31.03.2020, отже, в даному випадку враховуючи те, що строк обчислюється місяцями, строк досудового розслідування закінчився 25.12.2019 року, а тому орган досудового розслідування зобов`язаний був закрити кримінальне провадження у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. Вважає, що ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.12.2019 року строк досудового розслідування кримінального провадження №0001087 від 25.06.2018 року до 26.12.2020 року включно, продовжено поза межами строку досудового розслідування.

Крім того, звертає увагу, що в обвинувальному акті і в повідомленій підозрі зазначено, що подія, в якій обвинувачують ОСОБА_11 сталась 24.06.2019 року, проте відомості внесено до ЄРДР 25.06.2018 щодо події, яка мала місце 24.06.2018 року, що вказує на не встановлення стороною обвинувачення часу вчинення кримінального правопорушення, що є обставиною, яка підлягає доказуванню згідно ст.91 КПК України. Також, ОСОБА_11 обвинувачується за ч.2 ст.286 КК України, яка відсилає до Правил дорожнього руху. У обвинувальному акті інкримінується порушення п.12.4 (б) ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з наслідками ДТП, однак такого пункту в зазначених Правилах не існує (є п.12.4). Прокурор також своїм правом не скористався та протиріччя не усунув, при цьому суд без достатніх на те підстав вирішив що це також є опискою. Протиріччя щодо порушення п.12.4 (б) правил дорожнього руху в оголошеній підозрі ОСОБА_11 також ні прокурором, ні судом не усунуто. Оголошена підозра не відповідає вимогам матеріального права.

Прокурор ОСОБА_12 , не заперечуючи обґрунтованість та вмотивованість судового рішення в частині оцінки доказів та доведеності вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині та кваліфікації діяння, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, як незаконний, та постановити новий вирок, за яким призначити покарання ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_11 обчислювати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України суд першої інстанції не вказав, які саме дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання, прийняте в цій частині рішення суд взагалі не мотивував. Крім того, судом не враховано, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Так, застосовуючи положення ст. 75 КК України, суд повною мірою не врахував усіх даних про особу обвинуваченого, який раніше притягалась до кримінальної відповідальності за ст. 286 КК України. Наголошує, що ОСОБА_11 допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, свою вину у вчиненні даного злочину не визнав, у скоєному не розкаявся, пом`якшувано обставини відсутні. Також не взято до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника та підтримка апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до приписів ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 , зроблено з додержанням вимогст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, що підтверджено доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 .

В судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що хлопчик вискочив з коляскою з двору з високим парканом прямо під авто. Справа стояли 2 хлопчика, дорога в тому місці вузька, тому зробивши маневр, він міг тих хлопчаків збити. Контакту автомобіля безпосередньо з потерпілим не було, останнього зачепило коляскою. Вважає, що в даній дорожній ситуації його вини не має. Вказав, що рухався зі швидкістю 50-55 км/год на автомобілі, який належить ОСОБА_15 , і транспортний засіб був у справному стані. Після ДТП приїздив до лікарні, однак від його допомоги родичі хлопчика відмовились.

Незважаючи на позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, мотивуючи доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, послався у вироку на досліджені ним та зібрані стороною обвинувачення по справі докази, а саме на:

- показання потерпілої ОСОБА_16 , яка надала показання, що того дня збирала ягоди у лісі. Потім разом з сестрою поїхали на ринок їх продавати. Її син ОСОБА_17 залишився вдома з бабусею. Близько 18 години їй зателефонував чоловік сестри, ОСОБА_18 , який повідомив, що сина збила машина. Вона відразу поїхала до лікарні. Хтось з учасників ДТП також приїхав, пропонував гроші, однак пішов і більше не повернувся. До даного часу заподіяна шкода їй не відшкодована. Зі слів сусідки ОСОБА_19 їй відомо, що за кермом автомобіля був ОСОБА_15 , однак відразу після ДТП він помінявся місцями зі Швабом, який сидів поряд і пересів за кермо. Вказала, що хвіртка відкривається у двір. За хвірткою відразу дорога. Дитина вибігла з коляскою і не могла бачити, що рухається автомобіль;

- показання свідка ОСОБА_20 , який показав, що має у своєму володінні транспортний засіб. В той день, точної дати вже не пам`ятає, він приїхав до свого гаража, поставив авто, після чого зі своїм знайомим ОСОБА_21 вирішили вжити спиртне. Після вжиття спиртного ОСОБА_21 захотів перевідати свого знайомого. Оскільки він і ОСОБА_21 вживали спиртне, тому останній зателефонував своєму товаришу ОСОБА_22 , який прийшов разом з ОСОБА_23 . Шваб сів за кермо, він сів позаду ОСОБА_22 , ОСОБА_21 поряд зі ОСОБА_22 , а ОСОБА_23 за ОСОБА_21 . Це було близько обіднього часу, погода та покриття було сухе, авто справне, дорога вузька. Як вискочила дитина на дорогу він не бачив. Це відбулось зліва, було пошкоджено лише фару, однак в подальшому мешканці села побили всю передню частину автомобіля. Хто викликав «швидку» не пам`ятає. Однак оскільки «швидкої» довго не було, дитину поклали в авто, якійсь чоловік сів за кермо і поїхав назустріч «швидкій»;

- показання свідка ОСОБА_24 , яка повідомила, що є співмешканкою ОСОБА_25 . 24.10.2018 року разом з останнім, а також з ОСОБА_15 та ОСОБА_21 їздили в с.Купеч. За кермом авто був ОСОБА_26 . В автомобілі сиділи наступним чином: ОСОБА_26 за кермом, ОСОБА_21 з ним поряд, вона за ОСОБА_21 , ОСОБА_15 за ОСОБА_22 . Раптово з подвір`я на дорогу вискочив хлопчик з коляскою. ОСОБА_27 після удару відкинула хлопчика на узбіччя. Вона відразу викликала «швидку». В той момент як сталось зіткнення людей не було, потім почали сходитись та побили передню частину автомобіля. Зіткнення відбулось в районі лівого водійського колеса. Гальмівний шлях був, однак його довжину вона сказати не може. Подія сталась близько обіду. В той день ОСОБА_26 алкогольні напої не вживав;

- показання свідка ОСОБА_28 , який повідомив, що того дня перебував у гаражі, що належить ОСОБА_15 . З останнім вживали спиртне. Потім прихав ОСОБА_26 зі своєю дружиною На його прохання ОСОБА_26 повіз їх в с.Жабче. Вказав, що автомобілем керував ОСОБА_26 , він сидів поряд з ним на передньому сидінні, позаду ОСОБА_15 та жінка. Приїхавши в с.Жабче нікого там не застали, тому повертались назад. Їхали посередині дороги. Навпроти одного з дворів відчув удар та звук тормозів. Вийшовши з автомобіля бачив слід тормозів, 2 чи 3 дітей, які гуляли з іншого боку, а також як ОСОБА_26 намагався допомогти потерпілому, якого помістили до салону автомобіля і повезли назустріч «швидкій»;

- дані протоколу огляду місце події від 24.06.2018 року, яким зафіксовано місце події, погодні умови, локалізацію пошкоджень на транспортному засобі, напрямок руху, відомості про вид події, з фототаблицею та схемою до нього (а.п.229-240 т.1);

- дані посвідчення водія на ім`я ОСОБА_15 та ОСОБА_22 (а.п.241 т.1);

- дані висновку щодо медичного освідування ОСОБА_11 на стан алкогольного сп`яніння, згідно з яким ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння не перебуває (а.п.242 т.1);

- дані протоколу огляду від 29.06.2018 року, яким зафіксовано огляд реанімаційного відділення в Коростенській ЦМЛ, де 29.06.2018 року настала смерть ОСОБА_14 , з фототаблицею до нього (а.п.245-248 т.1);

- дані висновку СМЕ №288 від 02.10.2018 року яким встановлено наявність у ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, їх тяжкість, механізм утворення, а також причина смерті останнього, якою настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 21 годині 50 хвилин внаслідок закритої черепно мозкової травми, яка супроводжувалась переломом кісток склепіння та забоєм головного мозку. Одночасно у висновку зазначено про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень у виді: рани по перехідній каймі верхньої губи справа, довжиною 1,5 см, лінійної форми, вшитої 2 шовковими швами; перелому кісток склепіння черепа, який розташований по сагітальному шву, починається від потиличної ділянки, великого потиличного виступу, йде до переду, доходить до лобної ділянки, довжиною 13 см без суттєвого зміщення уламків; інша половина перелому від потиличного виступу йде справа і низу, проходить до потиличної ділянки, та закінчується на межі задньої і середньої потиличної ямки не переходячи на піраміду правої скроневої кістки; крововиливу під м`які покриви голови з внутрішньої сторони в правій потиличній ділянці, розміром 6 x 5 см, барахноїдальних крововиливів в правій скроневій ділянці, розміром 40x6см, темно-червоного кольору визначеної форми, які утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах вказаних в постанові та в термін ДТП , відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Також виявлено тілесні ушкодження у виді: 4 точкових садна по тильній поверхні 2 п`ясно-фалангового суглоба та міжфалангового суглоба 2 пальця правої кисті невизначеної форми, вкриті темно-червоними коринками, розташованими вище рівня шкіри; садна по нижньому краю правого наколінника, розміром 2,5x1,5см, невизначеної форми, вкрито темно- червоними коринками, розташованими вище рівня шкіри, з нашаруванням розчину діамантового зеленого; які утворились внаслідок дії твердих тупих, предметів, можливо при обставинах та в термін вказаних в постанові, мають ознаки легких тілесних ушкоджень у живої особи і в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться. Життя потерпілого можливо було врятувати при наданні йому своєчасної медичної допомоги (а.п1-3 т.2);

- дані висновку експертизи технічного стану транспортного засобу №3/581 від 03.08.2018 року з ілюстративною таблицею, згідно якого на момент ДТП гальмівна система та ходова частина автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 не відповідали вимогам п.31.4.1, 41.4.5(г) ПДР та знаходились в технічно працездатному стані; на момент ДТП рульове керування автомобіля знаходилось в технічно працездатному стані. В п.5 висновку зазначено, що в процесі дослідження технічного стану автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 не встановлено яких небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитись в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної ДТП (а.п.7-19 т.2);

- дані висновку трасологічної експертизи №3/580 від 02.08.2018 року яким встановлено, що при зовнішньому огляді автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 визначена наявність трьох незалежних груп слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру. Перша група пошкодження, які сконцентровані в його передній лівій частині і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання металу, відшарування власного лакофарбового покриття; друга група-пошкодження, які сконцентровані в його передній правій частині і виражені слідами згинів, тертя. Вдавлювання металу, відшарування власного лакофарбового покриття; третя група-пошкодження, які сконцентровані в його задній правій частині . Встановити експертним шляхом механізм утворення вищеописаних пошкоджень першої, другої та третьої групи наданого на дослідження автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 не представилось можливим. З технічної точки зору наїзд автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 на дитячу коляску відбувся на зустрічній смузі (відносно напрямку руху автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 ), перед (у повздовжньому напрямку) розташуванням частин фарби автомобіля (позначені на схемі під №9) та у поперечному напрямі в межах слідів гальмування автомобіля «Аudi 100 р/н» д.н.з. НОМЕР_1 , на відстані не менше 1, 2м від лівого краю проїзної частини в напрямку руху автомобіля, з ілюстративною таблицею до нього (а.п.23-33 т.2);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту, який проводився за участю свідка ОСОБА_28 27.07.2018 року в ході якого останній визначив видимість в момент виїзду коляски з хвіртки, її розташування на дорозі, зі схемою та фототаблицею до нього (а.п.36-41 т.2);

- дані протоколу слідчого експерименту, який проводився 27.07.2018 року за участю ОСОБА_11 , який перебував в статусі свідка, в ході якого останній вказав на розташування автомобіля та дитячої коляски на місці зіткнення відносно елементів проїзної частини, зі схемою та фототаблицею до нього (а.п.4251 т.2);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту, який проводився 27.07.2018 року зі свідком ОСОБА_20 , в ході якого останній визначив видимість в момент виїзду коляски з хвіртки, зі схемою та фототаблицею до нього (а.п.52-57 т.2);

- дані висновку експертизи механізму та обставин ДТП №3/658 від 16.11.2018 року з якого слідує, що при заданому комплексі вихідних даних, швидкість руху автомобіля "АUDI-100" н.з. НОМЕР_1 , виходячи з виявленого гальмівного шляху визначається не менш 54.3 км/год. Допустима швидкість руху автомобіля "АUDI-100" д.н.з. НОМЕР_1 на даній ділянці дороги визначається вимогами п. 12.4 Правил дорожнього руху, а саме не більше 50 км/год. У даній дорожній обстановці водієві автомобіля "АUDI-100", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , необхідно було діяти відповідно до вимог п.п.12.1; 12.3 та 12.4; Правил дорожнього руху України, зміст яких наведено в дослідницькій частині. При заданому комплексі вихідних даних, з технічної точки зору в діях водія автомобіля "АUDI-100", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 вбачається невідповідність дій технічним вимогам п. 12.4 ПДР України. Невідповідності технічним вимогам п. 12.1 та 12.3 ПДР України в діях водія автомобіля ОСОБА_11 не вбачається. Для оцінки дій пішохода ОСОБА_14 не потрібно спеціальних технічних пізнань з області судової автотехніки. Провести технічні розрахунки про наявність технічної можливості у водія автомобіля "АUDI-100", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_14 згідно показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_28 не представилось можливим по причині зазначеній в дослідницькій частині. Виходячи з проведених розрахунків з урахуванням показів свідка ОСОБА_20 , водій автомобіля "АUDI-100", д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 , не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_14 , шляхом своєчасного застосування термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Технічна можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_14 шляхом застосування маневру об`їзду з моменту виникнення небезпеки для руху у даному випадку не визначалась, по причині зазначеній в дослідницькій частині. При заданому комплексі вихідних даних, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди є рух пішохода ОСОБА_14 , в напрямку смуги руху автомобіля «АUDI-100», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_11 , в момент знаходження останнього від місця наїзду на відстані недостатньої для зупинки автомобіля, з метою запобігання наїзду (а.п.62-70 т.2);

- дані висновку експерта №528 від 30.01.2019 року, згідно якого потерпілий в момент отримання тілесних ушкоджень знаходився у вертикальній або близькій до такої пози (а.п.72 т.2);

- дані висновку експерта №701 від 30.01.2019 року, яким встановлено, що пішохід ОСОБА_14 у момент первинного контакту з транспортним засобом ймовірніше за все знаходився у вертикальному положенні і в момент первинного контакту був повернутий до травмуючого предмету правим боком (а.п.75 т.2);

- дані інформації про склад бригади «швидкої» допомоги, яка здійснювала виїзд в с.Жабче Коростенського району, вул.Юрасова, 24.06.2018 року (а.п.78 т.1);

- дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.10.2019 року, яким зафіксовано впізнання свідком ОСОБА_29 . Шваба, як особи, яка перебувала за кермом автомобіля «Аudi -100р/н» д.н.з. НОМЕР_1 в момент наїзду на ОСОБА_14 (а.п.80-82 т.1);

- дані висновку експертизи механізму та обставин ДТП №3/1268 від 24.12.2019 року з якого слідує, що в дорожній обстановці в якій неповнолітні пішоходи ОСОБА_30 та ОСОБА_31 знаходяться на правому узбіччі, водій автомобіля «АUDI-100» ОСОБА_11 міг рухатися зі застосуванням збільшеного бокового інтервалу якомога лівіше, по причині вказаній в дослідницькій частині. З моменту виходу зі створу хвіртки малолітнього пішохода ОСОБА_14 , водій автомобіля «АUDI-100» ОСОБА_11 не мав технічної можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного, термінового гальмування, при умові руху зі швидкістю 60...65 км/год, та міг як мати, так і не мати таку можливість при умові руху зі швидкістю 50 км/год. (відповідний висновок можливості виходу пішохода із небезпечної зони). З моменту виїзду зі створу хвіртки коляски, водій автомобіля «АUDI-100» ОСОБА_11 міг як мати, так і не мати технічну можливість уникнути наїзду шляхом своєчасного, термінового гальмування при умові руху зі швидкістю 50...60...65 км/год. . Відстань від створу хвіртки, та до лівого габариту автомобіля «АUDI-100»(при умові руху найбільш правіше до краю дороги) становить - 4,1 м., що може характеризувати мінімальну відстань, яку би подолав пішохід до місця наїзду. З моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля «АUDI-100» ОСОБА_11 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_14 шляхом термінового гальмування, при гіпотетичних умовах руху автомобіля якомога правіше до краю дороги, та при швидкості 50 км/год. Також необхідно зазначити, що в даній дорожній обстановці не встановлено підстав, які заважали водію автомобіля "АUDI-100" ОСОБА_11 об`їжджати малолітніх пішоходів ОСОБА_30 та ОСОБА_31 якомога лівіше. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «АUDI-100» ОСОБА_11 повинен був керуватися вимогами п. 11.1, 11.3, 13.1, 12.3, 12.4. Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору дії водія ОСОБА_11 не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України. Невідповідностей дій водія вимогам п. 11.1, 11.3, 13.1 ПДР - не вбачається. При умовах вказаних в дослідницькій частині дії водія ОСОБА_11 могли не відповідати вимогам п. 12.3 ПДР (в частині не своєчасного застосування гальмування, варіант №3, таблиця 2). В даній дорожній ситуації малолітній пішохід ОСОБА_14 (його опікуни) повинні були керуватися вимогами п. 4.14 а, б, в, ПДР України. З технічної точки зору дії пішохода ОСОБА_14 (його опікунів) не відповідали зазначеним вимогам ПДР України. З технічної точки зору вихід на проїзну частину малолітнього пішохода ОСОБА_14 створили небезпечну /аварійну ситуацію для водія автомобіля «Аudi -100р/н» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 дії якого в свою чергу не відповідали вимогам п.12.4 ПДР України, що також може знаходитись в причинному зв`язку із виникненням даної ДТП (а.п.90-108 т.2).

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 06.02.2020 року, який проводився за участю неповнолітнього ОСОБА_32 в с.Жабче Коростенського району в ході якого останній вказав на місце, де він перебував коли неповнолітній ОСОБА_14 перетинав проїзну частину з дитячою коляскою, маршрут та темпи його руху із дитячою коляскою, зі схемою та фототаблицею до нього (а.п.109-120 т.2);

- дані висновку експертизи механізму та обставин ДТП №11/2-165 від 11.03.2020 року, яким встановлено, що в даній дорожній ситуації (при заданому комплексі вихідних даних), водій автомобіля «Аudi-100 «н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 , рухаючись із фактичною швидкістю 60...65 км/год. - не мав технічної можливості уникнути даної ДТП шляхом своєчасного застосування термінового гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду, та мав би таку можливість за умови руху зі допустимою швидкістю 50 км/год, визначеною вимогами п. 12.4 та 12.9 ( б) Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Аudi-100» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 повинен був керуватися вимогами п.11.1, 11.3, 13.1, 12.3, 12.4. Правил дорожнього руху України, згідно яких з технічної точки зору, обрана водієм ОСОБА_11 швидкість руху керованого ним автомобіля "Аudi-100" н.з. НОМЕР_1 60...65км/год - не відповідала вимогам п. 12.4 та 12.9 б), що свою чергу (перевищення швидкості руху), відповідно до результатів проведеного дослідження попереднього питання - знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. З технічної точки зору, в даній дорожній ситуації вихід на проїзну частину малолітнього пішохода ОСОБА_14 створив небезпечну дорожню обстановку для водія автомобіля "Аudi-100" ОСОБА_11 , дії якого в свою чергу не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України та знаходяться в причинному зв`язку із виникненням наведеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.122-129 т.2);

- дані висновку додаткової експертизи механізму та обставин ДТП №11/2-331 від 21.04.2020 року, згідно якого з технічної точки зору, в даній дорожній ситуації вихід на проїзну частину малолітнього пішохода ОСОБА_14 створив небезпечну дорожню обстановку для водія автомобіля «Аudi-100» ОСОБА_11 , дії якого в свою чергу не відповідали вимогам п. 12.4. ПДР України та знаходяться в причинному зв`язку із виникненням наведеної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожній ситуації (при заданому комплексі вихідних даних), водій автомобіля «Аudi-100» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 , рухаючись із фактичною швидкістю 60...65км/год. - не мав технічної можливості уникнути даної ДТП шляхом своєчасного застосування термінового гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду, та мав би таку можливість за умови руху зі допустимою швидкістю 50 км/год, визначеною вимогами п. 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Аudi-100» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 повинен був керуватися вимогами п. 11.1, 11.3, 13.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно яких: з технічної точки зору, обрана водієм ОСОБА_11 швидкість руху керованого ним автомобіля «Аudi-100» н.з. НОМЕР_1 60...65км/год - не відповідала вимогам п. 12.4 та 12.9 б), що свою чергу (перевищення швидкості руху), відповідно до результатів проведеного дослідження попереднього питання - знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. З технічної точки зору, в даній дорожній ситуації вихід на проїзну частину малолітнього пішохода ОСОБА_14 створив небезпечну дорожню обстановку для водія автомобіля «Аudi-100» ОСОБА_11 , дії якого в свою чергу не відповідали вимогам п. 12.4. ПДР України та знаходяться в причинному зв`язку із виникненням наведеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п143-159 т.2).

Правильність відображення у вироку показань потерпілої, свідків, а також письмових доказів, сторони кримінального провадження не оспорюють.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою показань обвинуваченого ОСОБА_11 про відсутність його вини в даній дорожній ситуації та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого, виходячи з того, що вони не узгоджуються, суперечать та спростовуються вищенаведеними доказами у даному кримінальному провадженні, які є логічними, послідовними, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії обвинуваченого ОСОБА_11 не відповідали зазначеним вище вимогам Правил дорожнього руху України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками.

Визнає неприйнятними апеляційний суд і аргументи захисника ОСОБА_10 про невстановлення стороною обвинувачення часу вчинення кримінального правопорушення, допущені прокурором та судом першої інстанції протиріччя, які не усунуті в ході судового розгляду, у зв`язку із встановленням судом першої інстанції порушення п.12.4 ПДР, а не п.12.4 (б) як інкримінувала сторона обвинувачення, з огляду на наступне.

Так, за змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК обвинувальний акт має містити, окрім іншого, «виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення» (п. 5), а також «обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання» (п. 6).

Важливим для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону є виклад стороною обвинувачення саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, належної реалізації права на захист, а також правильної кваліфікації кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, наряду з іншими, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, покладається, зокрема, на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи у вчиненні конкретного злочину поза розумним сумнівом.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

У цій справі помилковість зазначеної в обвинувальному акті дати події була очевидною для сторони захисту із самого початку як внаслідок безпосередньої участі обвинуваченого в події, яку він ніколи не заперечував, так і з тих доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала свою позицію. Матеріали справи не дають підстав вважати, що помилка в обвинувальному акті якимось чином завадила стороні захисту ефективно захищатися від обвинувачення. Також не можна сказати, що характер і обсяг обвинувачення суттєвим чином залежав від дати, в яку відбулася події, що стали підставою для обвинувачення.

Колегія суддів відхиляє цей довід сторони захисту і погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що неправильно зазначена в обвинувальному акті дата події є технічною помилкою, що не вплинула ні на правову кваліфікацію події, ні на можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, а, відповідно, не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в значенні статті 412 КПК.

З цих же міркувань визнає апеляційний суд безпідставними аналогічні апеляційні доводи захисника ОСОБА_10 що стосується порушення обвинуваченим п.12.4 ПДР, висновки суду про те, що зазначення в обвинувальному акті п.12.4 (б), замість 12.4 ПДР є технічною опискою є правильними та обґрунтованими.

Так, пунктом 12 Правил дорожнього руху встановлена швидкість руху. Даний пункт складається з підпунктів, зокрема п.12.4, яким визначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Зі змісту самого обвинувального акту слідує, що обвинувачений ОСОБА_11 порушив вимоги п.12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху, введених в дію з 01.01.2001 р і затверджених поставною Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 р рухався із швидкістю не менше 60…65 км/год, про що зазначено безпосередньо у пред`явленому ОСОБА_11 обвинуваченні, встановлено судом під час судового слідства та узгоджується із доказами наданими стороною обвинувачення, в тому числі із висновками судових експертиз.

Варто також звернути увагу, що у пункті 12 ПДР немає підпунктів або частин, які б позначалися літерами, що додатково свідчить про допущену технічну помилку стороною обвинувачення при складанні обвинувального акту і така помилка допущено лише в окремій його частині.

Крім того, саме від перевищення швидкості руху, що відповідно до проведених експертних досліджень знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, захищався обвинувачений протягом всього досудового розслідування та судового розгляду, а тому технічна описка, допущена в окремій частині обвинувального акту в назві пункту 12.4 (б), замість пункт 12.4 не впливає ні на доведеність винуватості ОСОБА_11 в порушенні правил дорожнього руху, ні на суть та обсяг пред`явленого обвинувачення в цілому, ні на можливість здійснювати ефективний захист від обвинувачення.

Надуманими колегія суддів визнає і апеляційні доводи захисника про недопустимість доказів у зв`язку із порушенням стороною обвинувачення строку досудового розслідування, передбаченого ст.219 КПК України.

Пунктом 5 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно положень ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (частина 2 статті 113 КПК).

За своєю юридичною природою процесуальні строки виступають темпоральними умовами реалізації суб`єктивних прав і юридичних обов`язків учасників кримінальних процесуальних правовідносин.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.219 КПК строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів провадження, відомості про кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР 25.06.2018 року, кримінальне правопорушення за ч.2 ст.286 КК України в якому обвинувачується ОСОБА_11 є тяжким (а.п.223 т.1).

Згідно ч.1, ч.4 ст.115 КПК України строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію. При обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця. Якщо закінчення строку, який обчислюється місяцями, припадає на той місяць, який не має відповідного числа, то строк закінчується в останній день цього місяця.

При цьому, частиною 5 статті 115 КПК України встановлено, що при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Отже, з урахуванням вказаних норм законодавства, останнім днем строку досудового розслідування по даному кримінальному провадження було 26.12.2019 року.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.12.2019 року задоволено клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування та продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження №0001087 від 25.06.2018 року за ч.2 ст.286 КК України до 26.12.2020 року, включно (а.п.87 т.2), у зв`язку з чим порушень строку досудового розслідування у даному кримінальному провадження не встановлено, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст.75 КК, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Отже, реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи Швабу покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем роботи позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст.89 КК України раніше не судимий, а також врахував відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Крім того, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував думки безпосередньо потерпілої ОСОБА_16 , яка покладалася у даному питанні на розсуд суду, сукупність обставин, які перебувають у причинному зв`язку з даною ДТП, зокрема, що аварійну ситуацію для водія створив безпосередньо сам потерпілий, життя якого могло бути врятовано при наданні своєчасної медичної допомоги, інші фактори, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину, який є необережним, особу обвинуваченого, який на момент вчинення ДТП був тверезий.

З урахуванням наведених обставин, суд призначив ОСОБА_11 основне покарання у виді 4- х років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, суд не навів переконливих мотивів та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 без реального відбування покарання.

Вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_11 хоч і вчинив кримінальне правопорушення з необережності, однак відповідно до ст.12 КК України воно належить до категорії тяжких, і внаслідок таких протиправних дій настала смерть малолітньої дитини ОСОБА_14 .

Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані у жодному виразі. Враховує апеляційний суд і ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, відсутність у нього каяття з приводу вчиненого, жодної обставини, яка пом`якшує покарання.

За таких обставин позитивна характеристика обвинуваченого з місця роботи, відсутність судимостей в силу ст.89 КК України та конкретні обставини даного провадження не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_11 положень ст.75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання із випробуванням.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, за відсутності для цього належних підстав, призвело до неправильного застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст.75 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 відповідно до ст.65 КК України, апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обсяг порушених правил дорожнього руху обвинуваченим та створення аварійної ситуації для нього самим потерпілим, цінність суспільних відносин на які вчинено посягання, дані про особу винного, який вину не визнав, не розкаявся, заходи на відшкодування заподіяної шкоди не вживав, позитивно характеризується за місцем роботи та посередньо за місцем проживання, раніше не судимого в порядку ст.89 КК України, позицію потерпілої сторони та вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

На думку суду апеляційної інстанції, саме такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання в порядку п.4 ч.1 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.04.2024 відносно ОСОБА_11 в частині призначення покарання та застосування ст. 75, 76 КК України - скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити учасникам судового провадження.

Судді :