Дата документу 09.04.2025
Справа № 334/8800/24
Провадження № 1-кп/334/348/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187 КК України,

установив:

у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 09.04.2025 року ОСОБА_6 заявив усне клопотання в порядку статті 206 КПК України про застосування щодо нього заходів безпеки. Свою заяву обвинувачений мотивував тим, що він обґрунтовано непокоїться за своє життя, перебуваючи у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», оскільки адміністрація установи постійного на нього чинить тиск з метою примусити його до визнання своєї провини в інкримінованому злочині. За його заявами слідчим суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно дій працівників СІЗО, яке наразі розслідується ТУ ДБР у м. Мелітополь, а відтак його перебування у цій установі становить загрозу для його життя, оскільки співробітники СІЗО здійснюватимуть тиск на нього з метою відмовитись від своїх показів.

Захисник підтримав позицію свого підзахисного, просив клопотання задовольнити та вирішити питання щодо його переведення в інший слідчий ізолятор.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, вказавши на те, що у випадку встановлення фактів такого тиску слідчий ДБР має право ініціювати таке питання перед судом, а наразі будь-яких відомостей стосовно такого тиску на обвинуваченого немає.

Суд, розглянувши клопотання обвинуваченого, дійшов до таких висновків.

Статтею 19 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» визначено, що безпека осіб, які перебувають в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах або у місцях із спеціальним режимом тримання, забезпечується заходами, зазначеними у статтях 8, 11, 15, 16 цього Закону, за винятками, що випливають з вимог режиму їх тримання. Додатково до них можуть застосовуватися також такі заходи: а) переведення до іншої установи виконання покарань чи слідчого ізолятора або в інше місце із спеціальним режимом тримання.

Приписами частини першої статті 20 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» унормовано, що підставою для вжиття заходів забезпечення безпеки осіб, зазначених у статті 2 цього Закону, є дані, що свідчать про наявність реальної загрози їх життю, здоров`ю, житлу і майну.

У суду відсутні вищевказані дані, а тому підстав для вжиття відповідних заходів на даний час немає. Водночас, суд вважає за необхідне скерувати відповідний запит до ТУ ДБР у м. Мелітополь щодо перевірки відомостей, повідомлених ОСОБА_6 у судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_6 заявив про відмову від захисника ОСОБА_7 , яку обґрунтував тим, що у 2010 році він відбував покарання у Софіївській колонії, де в цей час ОСОБА_7 працював начальником оперативного відділу та застосовував до нього, як засудженого заходи дисциплінарного стягнення. Також ОСОБА_6 вказав на те, що адвокат ОСОБА_7 не подав до суду клопотання про витребування інформації про національність ОСОБА_6 , наявність у нього доньки та місця реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, а вказані відомості є важливими під час вирішення питання щодо продовження дії запобіжного заходу щодо нього. Обвинувачений вказав і про те, що останні два судових засідання були відкладені за клопотанням адвоката ОСОБА_7 , оскільки він «поспішав» в інші судові засідання, що свідчить про те, що захиснику не цікава його справа і він не має наміру здійснювати його захист.

Адвокат ОСОБА_7 зазначив, що дійсно у 2010 році працював у Софіївській колонії, проте він не пам`ятає чи застосовував заходи дисциплінарного стягнення до ОСОБА_6 , оскільки пройшло вже п`ятнадцять років, а кількість засуджених, які перебували у той час в колонії становила близько 800 осіб. Щодо запиту про надання відомостей, які характеризують особу ОСОБА_6 , то захисник ОСОБА_7 зазначив, що під час останньої конфіденційної бесіди із обвинуваченим жодних подібних клопотань чи заяв ОСОБА_6 не робив.

З урахування вказаного, просив суд вирішити заяву обвинуваченого на розсуд суду.

Прокурор заперечив проти задоволення заяви обвинуваченого, зазначивши, що ОСОБА_6 зловживає своїм правом на захист.

Частиною першою статті 52 КПК України визначено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

Положеннями частини третьої статті 54 КПК України визначено, що відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Дорученням від 20.03.2025 року Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги призначено адвоката ОСОБА_7 для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_6 .

09 квітня 2025 року адвокат ОСОБА_7 вже втретє приймав участь у судовому засіданні в цьому проваджені, а також за твердженнями самого обвинуваченого та захисника до цього в них була конфіденційна зустріч. Під час попередніх судових засідань та зустрічі із адвокатом обвинувачений ОСОБА_6 не вказував на наявність конфлікту інтересів із ОСОБА_7 , натомість зазначив про це лише під розгляду клопотання про продовження дії запобіжного заходу.

Також, суд констатує, що у судовому засіданні, яке відбулось 08.04.2025 року ані обвинувачений, ані його захисник ОСОБА_7 не звертались до суду із заявами щодо уточнення анкетних даних ОСОБА_6 , які зазначені прокурором, в частині національності обвинуваченого та наявності у нього доньки. Про наявність неповного відображення інформації щодо обвинуваченого, сам обвинувачений вперше вказав на розписці про отримання клопотання про продовження тримання під вартою від 08.04.2025 року.

Судом зі слів самого обвинуваченого встановлено, що у нього є семирічна донька, яка постійно проживає зі своєю матір`ю у місті Києві. Обвинувачений розлучений із матір`ю дитини, та за його словами допомагає своїй дитині фінансово, адже отримує соціальну допомогу, як внутрішньо переміщена особа.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Особа, яка отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника за призначенням з особистих мотивів за відсутності обґрунтованих підстав для цього. Таку позицію висловив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2024 року по справі №748/1972/19.

В обґрунтування позиції Верховний Суд вказав, що право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не поширюється на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.

Під час реалізації державної гарантії у вигляді безоплатної вторинної правової допомоги особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки на підставі ст. 49 КПК захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду.

Тому особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника за призначенням з особистих мотивів за відсутності обґрунтованих підстав для цього.

Реалізація положень кримінального процесуального закону про обов`язкову участь у кримінальному провадженні захисника є необхідною для здійснення захисту особи на усіх передбачених законом стадіях кримінального провадження. І така гарантія нерозривно пов`язана із принципом недопустимості втручання суду у відносини адвоката та його підзахисного.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_6 про відмову від захисника ОСОБА_7 .

Керуючись ст.42, 48, 49, 372, 376 КПК України, суд

ухвалив:

заяву обвинуваченого ОСОБА_6 про відмову від захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Заяву ОСОБА_6 заявлену в порядку статті 206 КПК України залишити без задоволення.

Направити до ТУ ДБР у м. Мелітополь повідомлення щодо перевірки відомостей, повідомлених ОСОБА_6 у судовому засіданні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3