ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/9227/24 (1-кс/953/8477/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/36/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

власників майна - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

представників власників майна - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги представників власників майна адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_12 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні за №0001560 від 30.11.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 332, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 27 ч.1 ст. 366, ч.3,4 ст. 358, ст. 368-5, ч.1 ст. 366-2 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0001560 від 30.11.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 332, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 27 ч.1 ст. 366 КК України про арешт майна.

Не погодившись з таким рішенням, адвокат ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , подав апеляційні скарги, в яких просив ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно вилучене під час обшуків за адресами: АДРЕСА_1 , а також АДРЕСА_2 скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та повернути арештоване майно їх власникам ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційних скарги адвокат зазначав, що прокурор, на його думку, порушив вимоги ст.ст. 171, 170 КПК України. Вважав, що визнання вилучених грошових коштів речовими доказами є безпідставним та надуманим. Також зазначав, що вилучені грошові кошти належать саме ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , які вони заощаджували на протязі останніх років. Вважав, що прокурор в своєму клопотанні не довів необхідність арешту грошових коштів, суд повинен був відмовити в задоволенні цього клопотання в частині арешту грошових коштів.

Крім цього, з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді звернувся адвокат ОСОБА_12 в інтересах власника майна ОСОБА_9 , який просив її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення у цьому кримінальному провадженні про накладення арешту на майно, вилучене у ОСОБА_9 , посилаючись на відсутність підстав для накладення арешту на майно. Вказував на законність походження грошових коштів та вважав ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою.

Поряд з цим апелянти просили поновити їм пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2024 року посилаючись на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції слідчий суддя оголосив лише вступну та резолютивну частини. Також вказували на те, що повний текст ухвали є доволі об`ємним та знадобився певний час для ознайомлення з нею та підготовки апеляційних скарг.

Твердження апелянтів щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційних скарг підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_10 в інтересах власників майна ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_9 повідомлений про дату, час а місце розгляду апеляційних скарг та просив розглядати їх без його участі.

Також адвокат ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг та просив проводити апеляційний розгляд без їх участі.

Прокурор не заперечував щодо розгляду апеляційних скарг без участі власників майна.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.64-2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг без участі власників майна за обов`язковою участю їх представників.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001560 від 30.11.2023 за ч. ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 332, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 27 ч.1 ст. 366, ч.3, ч.4 ст. 358, ст. 368-5, ч.1 ст. 366-2 КК України.

З матеріалів судового провадження вбачається, що Відповідно о відомостей протоколів обшуку майно вилучено 03.10.2024 року. Клопотання про арешт майна подано 04.10.2024 року поштовим зв`язком та отримано судом першої інстанції 09.10.2023 року.

09.10.2024 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова клопотання прокурора про арешт майна повернуто для доопрацювання, визначивши для цього термін 72 години. Ця ухвала отримана прокурором 24.10.2024 року.

26.10.2024 року прокурор поштовою кореспонденцією направив до суду першої інстанції клопотання про арешт майна. Клопотання отримано судом першої інстанції 05.11.2024 року.

06.11.2024 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова повернуто клопотання прокурора по арешт майна для опрацювання, визначивши для цього термін у 72 години. Вказана ухвала отримана прокурором 11.11.2024 року.

12.11.2024 року прокурор поштовим зв`язком направив до суду першої інстанції клопотання про арешт майна, а судом воно отримано 19.11.2024 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурором не порушено вимоги ст. 171 КПК України, про що слушно зазначив слідчий суддя суду першої інстанції, а тому такі твердження апелянтів є необґрунтованими.

Отже, 12.11.2024 прокурор ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням у межах кримінального провадження № 0001560 від 30.11.2023 року, в якому просив накласти арешт з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні № 0001560 від 30.11.2023 на тимчасово вилучене майно в ході проведення обшуків 03.10.2024 року за місцем фактичного проживання, в автомобілі ОСОБА_14 ; в кабінетах співробітників Слобідської медико-соціальної експертної комісії КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи»; за місцем фактичного проживання ОСОБА_15 ; в КНП «ЦПМСД» Малоданилівської селищної ради; за місцем фактичного проживання ОСОБА_16 ; за місцем фактичного проживання ОСОБА_17 ; за місцем фактичного проживання ОСОБА_9 , його автомобіля; за місцем фактичного проживання ОСОБА_18 ; за місцем фактичного проживання ОСОБА_19 ; за місцем фактичного проживання ОСОБА_20 ; за місцем фактичного поживання і роботи ОСОБА_21 , його автомобіля; за місцем фактичного проживання ОСОБА_22 ; за місцем фактичного проживання ОСОБА_23 ,, його автомобіля; за місцем проживання та перебування ОСОБА_8 , його автомобіля.

Постановляючи рішення, про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції встановив, що вилучені під час проведення обшуків за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_9 , транспортного засобу, за місцем роботи ОСОБА_9 ; за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 та транспортного засобу ОСОБА_8 предмети, речі та документи можуть мати на собі слідову та іншу інформацію, що має доказове значення, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження в сукупності з іншими доказами. Засоби мобільного зв`язку, комп`ютерна техніка може містити відомості про спілкування ОСОБА_9 , ОСОБА_24 з іншими підозрюваними у вказаному кримінальному провадженні, про спроби здійснення протиправної діяльності, а також інформацію про інших осіб, які можуть бути причетні до вчинення кримінальних правопорушень та яким в подальшому може бути повідомлено про підозру. Вказані предмети можуть бути в подальшому об`єктами слідчих дій, в тому числі експертних досліджень. Предмети схожі на грошові кошти отримані під час вчинення протиправної діяльності є доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки використовувалися фігурантами у якості плати за послуги з оформлення інвалідності, переселення та передача яких зафіксовано у кримінальному провадженні. Речі і документи, які стосуються підозрюваних, містять інформацію, яка має значення для розслідування вказаного кримінального провадження, інша документація, стосується осіб, щодо яких потенційно могли бути вчиненні дії, пов`язані з підготовкою для незаконного отримання статусу інваліда та в подальшому ухиленню від мобілізації під час дії воєнного стану. Вказані речі і документи можуть бути в подальшому об`єктами слідчих дій, в тому числі експертних досліджень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання прокурора про арешт майна свідчать про відповідність майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, яке було вилучене під час проведення обшуків за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_9 , транспортного засобу, за місцем роботи ОСОБА_9 ; за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 та транспортного засобу ОСОБА_8 майно, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи апеляційних скарг про те, що майно, на яке накладено арешт, в тому числі грошові кошти є власністю інших осіб та не стосується обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у цьому кримінальному провадженні відомості до ЄРДР були внесені за ознаками кримінального правопорушення, в тому числі, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 114-1 та ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 114-1 КК України, що відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, а тому це майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту вказаного майна - не ґрунтуються на матеріалах провадження. Арештоване майно - відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було доказом вчинення злочину або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, належить врахувати те що постановами слідчого від 04.10.2024 року та 11.10.2024 року, в тому числі, це майно визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, накладення арешту на майно у цьому кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що це кримінальне правопорушення є особливо тяжким та вчинене проти основ національної безпеки України.

Крім того, захисник ОСОБА_12 зазначав, що ОСОБА_9 декларував свої доходи на належне йому майно з 2020 року, що вочевидь свідчить про законність походження вилученого у нього майна.

Однак, в щорічній декларації особа, яка її подає, зазначає, в тому числі, реальну кількість грошових коштів, які у неї є в наявності.

Зокрема в декларації за 2020 рік ОСОБА_9 задекларував грошові активи у сумі 15 000 доларів США та 600 000 грн. готівкою та 300000 грн. на банківському рахунку.

У декларації за 2021 рік ОСОБА_9 задекларував 17 000 доларів США та 550 000 грн готівкою та 300000 грн. на банківському рахунку.

У декларації за 2022 рік ОСОБА_9 задекларував наявні грошові активи у розмірі 17 000 доларів США, 430 000 грн. та 300000 грн. на банківському рахунку.

У декларації за 2023 рік ОСОБА_9 задекларував наявні грошові активи у розмірі 25 000 доларів США та 430 000 грн., а також 300000 грн. на банківському рахунку.

Аналізуючи такі відомості декларації ОСОБА_9 очевидно вбачається, що його грошові активи у готівковій формі з 2020 року до 2023 року збільшились на 10000 доларів США, оскільки було у 2020 році 15000, а у 2023 році стало 25 000 доларів США. Ця сума значно менша ніж у нього було вилучено під час обшуків, а саме 101213 доларів США. Належить також зазначити, що грошові кошти на банківському рахунку не збільшувались та не зменшувались. Готівкові активи у національній валюті за 2022 рік та за 2023 рік не змінювались та складали 430 000 грн.

Проте, у ОСОБА_9 були вилучені також грошові кошти в еквіваленті 6550 Євро, про які в деклараціях будь-0якої інформації не наведено.

Поряд з цим, в своїх апеляційних скаргах адвокат ОСОБА_10 зазначав, що вилучені грошові кошти у підозрюваного ОСОБА_8 належать його батькам, проте будь-яких фактичних відомостей на підтвердження цього суду не надав.

Поряд з цим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор зазначав, що ОСОБА_8 не працевлаштований що свідчить про відсутність у нього постійного джерела доходу.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у ОСОБА_9 було вилучено набагато більше грошових коштів, ніж він зазначав у своїх щорічних деклараціях, а у ОСОБА_8 вилучені грошові кошти, походження яких невідомо.

Такі відомості вочевидь свідчать про необхідність встановлення походження вилучених під час обшуків грошових коштів органом, який здійснює досудове розслідування під час його проведення, а тому такі твердження апелянтів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Кім того, в матеріалах справи містяться розсекречені протоколи НСРД, відповідно до відомостей яких вбачається причетність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до дій, які їм інкриміновані, згідно підозри.

Решта доводів, на які посилаються апелянти не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок слідчого судді першої інстанції щодо необхідності накладення арешту на майно, який є на цьому етапі належним заходом забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його ефективності, як того вимагають норми ст. 2 КПК України.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, представником власника майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів бере до уваги, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Поряд з тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити власникам майна та їх представникам щодо наявності у них процесуального права заявляти клопотання слідчому або прокурору про проведення експертних досліджень для встановлення або спростування фактичних обставин, що мають значення для цього провадження, після чого вони не позбавлені процесуальної можливості звертатися до слідчого судді з клопотанням, в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про поновлення їм строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року задовольнити, поновивши цей строк.

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Власникам майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власники майна мають процесуальне право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно їм може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :