Справа №127/1546/25
Провадження №1-в/127/19/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 12 клопотання засудженого ОСОБА_5 про припинення катування та звільнення від відбування покарання,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання, припинення катування, нелюдського, жорстокого, такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Клопотання мотивоване тим, що він відбув більше 27 років призначеного йому покарання. Зауважив, що покарання у виді довічного позбавлення волі є катуванням та нелюдським поводженням в розумінні статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), при цьому послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі (далі ЄСПЛ) «Пєтухов проти України № 2». Крім цього, як на підставу для звільнення від покарання ОСОБА_5 посилався на приписи статті 49 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Засуджений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Прокурор вважав, що правові підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку.

З матеріалів особової справи вбачається, що 14.12.1999 ОСОБА_5 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду за частиною другою статті 86, частиною другою статті 140, частиною третьою статті 193, частиною третьою статті 142, статтею 208, пунктами «а», «г», «е», «з», «і» статті 93, статтею 42 КК в ред. 1960 року до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 зазначений вирок змінено, призначене ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, з відбуванням цього покарання у тюрмі сурового режиму.

Згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2017 ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 25.03.1999 по 30.05.2000, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Оцінюючи доводи засудженого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Порядок звільнення від кримінальної відповідальності регламентований Розділом ІХ КК.

Зокрема, частиною першою статті 44 КК визначено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною другою зазначеної статті звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Зазначаючи про закінчення строків давності, засуджений ОСОБА_5 з-поміж іншого у своєму клопотанні послався на положення статті 49 КК, у зв`язку з чим суд вважає слушним зауважити таке.

Статтею 49 КК визначені підстави та умови звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до частини першої статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Згідно з частиною четвертою статті 49 КК питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Зі змісту вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 випливає, що особливо тяжкі злочини, за які ОСОБА_5 засуджений були вчинені останнім 17.02.1999 та 19.03.1999. Отже, з дня вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень і до дня набрання вироком відносно нього законної сили не минуло п`ятнадцять років, а тому правові підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відсутні.

Засуджений ОСОБА_5 , обґрунтовуючи своє клопотання послався на практику ЄСПЛ. Зокрема, зауважив, що у рішенні у справі «Пєтухов проти України 2» ЄСПЛ визнав порушення статті 3 Конвенції державою Україна у зв`язку з фактичним нескінченим довічним ув`язненням в Україні як виду покарання.

12.05.2019 ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Конституційний Суд України своїм рішенням № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, Кримінального процесуального кодексу України та Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до частини першої статті 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні перед судом не ставив питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, а тому правові підстави для вирішення зазначеного питання відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК відсутні.

Отже, як вже суд зазначив вище, підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків давності відсутні, а тому суд дійшов до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Керуючись статтями 371, 539 КПК, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про припинення катування та звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: