ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/6922/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/67/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

-за участі секретаря ОСОБА_5 ,

-підозрюваної ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою слідчого судді клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Харківській області задоволено та накладено арешт на майно, що належить підозрюваній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: а саме транспортний засіб: автомобіль марки NISSAN, модель QASHQAI, ідентифікаційний номер транспортного засобу VIN НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту або змінити ухвалу слідчого судді в частині заборони користування арештованим майном.

В обґрунтування апеляційної скарги послався на необгрунтованість підозри, оскільки не зрозуміло як досудове розслідування встановило факт фіктивності договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Наголосив, що ОСОБА_6 навіть після повідомлення про підозру не здійснювала жодних дій направлених на відчудження арештованого транспортного засобу. На думку представника власника майна зі змісту судового рішення не вбачається, що транспортний засіб має значення речового доказу у кримінальному провадженні. Зазначив, що вилучений транспортний засіб необхідний підозрюваній ОСОБА_6 , оскільки вона є особою похилого віку та проживає. у Боровському району с. Нікополь, Харківської області, через що їй постійно доводиться їздити до суду за викликом.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні підозрювана підтримала апеляційну скаргу та просила скасувати арешт майна.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчим управлінням ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000403 від 22.03.2024 за фактом заволодіння державними коштами, вчинене в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем внаслідок безпідставного погодження посадовими особами Ізюмської міської військової адміністрації заяв місцевих мешканців про знищення їх житла, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.15, ч.4 ст.191, ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.2 ст.209 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_9 являючись службовою особою, обіймаючи посаду заступника начальника Ізюмської МВА, та будучи керівником Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України Ізюмської МВА, за пособництва ОСОБА_10 , ОСОБА_11 діючи умисно, з метою незаконного збагачення протиправним шляхом, зловживаючи службовим становищем, використовуючи фіктивні документи, забезпечив позитивний розгляд Комісією заяви від імені ОСОБА_8 про отримання компенсації за начебто його руйнування внаслідок обстрілів або інших військових дій житло за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, 08.03.2024 ОСОБА_8 видано житлові сертифікати на придбання іншого об`єкту житлової нерухомості на загальну суму 1 454 505 грн.

З метою заволодіння бюджетними грошовими коштами, ОСОБА_9 запропонував бабусі своєї дружини ОСОБА_6 сприяти у вчиненні злочину шляхом усунення перешкод, що виражається у фіктивному продажі ОСОБА_8 належного їй на праві власності житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за всю вартість вищевказаних житлових сертифікатів, на що ОСОБА_6 надала згоду.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, 02.04.2024 ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , уклала із ОСОБА_8 фіктивний договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 за суму 1 454 505,00 грн., зазначивши як спосіб оплати житлові сертифікати, видані ОСОБА_8 на придбання іншого об`єкту житлової нерухомості.

Доводячи злочинний план з заволодіння бюджетних грошових коштів до кінця, 04.04.2024 ОСОБА_6 отримала на свій банківський рахунок, відкритий в АТ «Державний Ощадний банк України», кошти, раніше заброньовані ОСОБА_8 на придбання іншого об`єкту житлової нерухомості на загальну суму 1 454 000 грн., які у період з 08.04.2024 по 15.08.2024 зняла з банківського рахунку, перевівши їх у готівку, та в подальшому передала їх ОСОБА_9 .

Таким чином ОСОБА_9 за пособництва ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 заволодів бюджетними грошовими коштами на загальну суму 1 454 000 грн., виділеними ОСОБА_8 у якості компенсації за зруйноване його житло, чим в умовах воєнного стану завдав державі, в особі Міністерства розвитку громад та територій України матеріальну шкоду у особливо великому розмірі.

Окрім цього, ОСОБА_9 достовірно знаючи про те, що кошти за житловими сертифікатами, виданими ОСОБА_8 на загальну суму 1 454 000 грн. прямо та повністю одержані злочинним шляхом, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , яка склала довіреність, якою уповноважив ОСОБА_9 придбати на її ім`я транспортний засіб, 10.05.2024 вчинив правочин щодо частини цього майна шляхом укладення з ОСОБА_12 договору купівлі-продажу та придбання автомобілю марки NISSAN QASHQAI 2017 року випуску за 400 000 грн., таким чином вчинив дії, які спрямовані на набуття, володіння і використання майна, одержаного злочинним шляхом, тобто легалізував кошти у сумі 400 000 грн.

ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених:ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 КК України, тобто пособництво у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, в особливо великому розмірі;ч.2 ст.209 КК України, тобто розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійсненні фінансових операцій, вчинення правочину з таким майном та вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна особою, яка знала, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, за попередньою змовою групою осіб.

Одне з кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_6 є особливо тяжким злочином, за вчинення якого можливе покарання у виді реального позбавлення волі строком до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років та з конфіскацією майна.

Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Задовольнивши клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що накладення арешту на майно необхідне з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, а тому доводи представника власника майна на відсутність ознак речового доказу є безпідставними.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Враховуючи, що одне з кримінальних правопорушень вчинення кого інкримінується підозрюваній ОСОБА_6 передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно зазначене у клопотанні слідчого.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до порядку, передбаченого ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000403 від 22.03.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.15, ч.4 ст.191, ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.2 ст.209 КК України -залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді