Справа № 732/1549/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/285/25
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000146 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від

19 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Запоріжжя, житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта професійно-технічна, не працює, раніше судимий: 10.06.2024 Городнянським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.71 КК України, до покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Городнянського районного суду від 10.06.2024 та остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавленні волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 , до набрання вироком суду законної сили, не застосовувався.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3029,12 грн процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 15 серпня 2024 року о 08 год 22 хв, ОСОБА_8 , в умовах воєнного стану, перебуваючи в приміщенні операційного залу для клієнтів відділення № НОМЕР_1 філії - Чернігівське обласне управління АТ «Ощадбанк», за адресою: м. Городня, вул. Чернігівська, 4, шляхом вільного доступу, зі стійки, яка розташована вздовж операційних кас, таємно викрав мобільний телефон марки «Redmi 9C NFC» 3/64 GB, вартістю 3437 грн, в силіконовому чохлі, вартістю 114 грн, зі стартовими пакетами оператора мобільного зв`язку «лайфселл», без залишку на рахунку, вартістю 160 грн, та «Київстар», без залишку на рахунку, вартістю 175 грн, який належав ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 3886 грн.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність своєї вини та кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок суду першої інстанції та призначити йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, та зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України. Послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості. Вказав на те, що місцевий суд не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують його покарання - активне сприяння у розкритті злочину, відшкодування потерпілому завданих збитків, позитивну характеристику ОСОБА_8 за місцем проживання.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно; з 23.05.2024 звертається за медичною допомогою в диспансерне наркологічне відділення ЧОПНЛ. Знаходиться на замісній підтримувальній терапії в ЧОПНЛ з 28.05.2024, ДЗ: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності; обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням положень ст.71 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, а саме вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, у спосіб, який зокрема не відповідає моральним засадам у суспільстві і негативно характеризує обвинуваченого в частині законослухняності, його схильності до вчинення протиправних дій, тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.ст.69, 75 КК України, як на цьому наполягає обвинувачений.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні йому покарання враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2024 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4