Справа №591/8929/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/527/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

21 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/8929/24 за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2024 про арешт майна,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки оголошена ОСОБА_9 підозра є необґрунтованою, що підтверджується рішенням Сумського окружного адміністративного суду, вона не є цивільним відповідачем згідно ст. 62 КПК і ст. 1172 ЦК, арешт на її майно накладений в межах іншого кримінального провадження ніж те, в якому ОСОБА_9 повідомлено про підозру, а саме клопотання подано ще до звернення уповноваженої особи з цивільним позовом.

05.09.2024 до Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2024 з клопотанням про арешт майна звернувся прокурор Сумської обласної прокуратури ОСОБА_10 , яке обгрунтував тим, що в провадженні Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, знаходиться кримінальне провадження № 0000933 від 04.09.2024 за ч. 2 ст. 367 КК, в якому головному державному інспектору відділу митного оформлення «Центральний» МП «Суми» Сумської митниці Держмитслужби ОСОБА_9 вручене повідомлення про підозру в службовій недбалості, а саме в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

В інтересах держави прокурором заявлений цивільний позов на суму 83 302 198,42 грн, в якому ОСОБА_9 є відповідачем.

Зважаючи, що у кримінально заявлений цивільний позов і з метою його забезпечення, тому прокурор просив накласти арешт на належне ОСОБА_9 майно, а саме на 5/6 житлового будинку, реєстраційний № 101, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 м2, земельна ділянка кадастровий № :11:003:0003, номер об`єкта РПВН: 3405993.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2024 клопотання прокурора було задоволене і був накладений арешт на належне ОСОБА_9 майно шляхом заборони відчуження. Своє рішення слідчий суддя суду першої інстанції умотивував тим, що стороною обвинувачення наведено існування передбачених законом підстав для арешту майна підозрюваної.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, доводи представника власника майна ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення ухвали слідчого судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а згідно ч. 6 цієї статті, у випадку передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження. При цьому заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК).

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 1-2, 4 ст. 173 КПК).

Здійснивши розгляд клопотання прокурора про арешт майна та задовольнивши його, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність арешту належного ОСОБА_9 майна шляхом заборони його відчуження з метою забезпечення відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, належним чином умотивовано та ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Як убачається з наданих матеріалів, Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000526 від 21.07.2022 за ч. 2 ст. 367, ч. 3 ст. 212 КК.

21.08.2024 в межах цього кримінального провадження ОСОБА_9 було вручене повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 367 КК, за фактом того, що вона обіймаючи посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення «Центральний» МП «Суми» Сумської митниці Держмитслужби, неналежно виконала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

28.08.2024 постановою прокурора Сумської обласної прокуратури ОСОБА_11 кримінальні провадження № 0000526 від 21.07.2022 за ч. 2 ст. 367, ч. 3 ст. 212 КК та № 0000011 від 09.04.2021 за ч. 2 ст. 364 КК об`єднані в одне провадження за № 0000011.

04.09.2024 постановою прокурора Сумської обласної прокуратури ОСОБА_11 з кримінального провадження № 0000011 виділені в окреме провадження матеріали досудового розслідування за фактом вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, у якому прокурором в інтересах держави був заявлений цивільний позов на суму 83 302 198,42 грн та в межах якого також було подане клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_9 .

06.09.2024 ухвалою слідчого судді Зарічного районного м. Суми вказане клопотання прокурора задоволено і накладено арешт на 5/6 частки житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 м2, земельна ділянка місця розташування - №:11:003:0003, номер об`єкта РПВН: 3405993, який на праві власності належить ОСОБА_9 шляхом заборони його відчуження.

Вирішуючи питання щодо об`єму (кількості), законності і обґрунтованості арешту майна, колегія суддів враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника власника майна про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_9 підозри, то вони не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, наявність обґрунтованої підозри підтверджується сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів, а будь-які інші докази, які б викликали сумніви в обґрунтованості оголошеної підозри на цій стадії процесу у кримінальному провадженні відсутні.

При встановленні факту наявності обґрунтованої підозри колегія суддів також враховує і усталену судову практику з цього питання ЄСПЛ, який у своїх численних рішеннях (зокрема від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine, п. 175) і від 20.03.1997 у справі «Луканов проти Болгарії» (Lukanov v. Bulgaria) визначив, що «… підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення», а «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу» (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» (John Murray v. the United Kingdom), рішення від 28.10.1994, заява № 14310/88).

Таким чином, наявні у справі докази для визнання підозри обґрунтованою є достатніми, а доведення факту вчинення кримінального правопорушення є завданням подальшого досудового розслідування. При цьому на даному етапі досудового розслідування колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні нею інкримінованого правопорушення, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність оголошеної їй підозри, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, а лише з урахуванням доказів встановлюється наявність підстав вважати імовірною та достатньою причетність ОСОБА_9 до обставин, що розслідуються.

Твердження представника власника майна про те, що ОСОБА_9 не може бути цивільним відповідачем згідно ст. 62 КПК і ст. 1172 ЦК, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки згідно врученого повідомлення про підозру саме внаслідок неналежного виконання ОСОБА_9 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них були спричинені тяжкі наслідки державним інтересам, тобто заподіяна шкода в розмірі 83 302 198,42 грн, внаслідок чого прокурором і був заявлений цивільний позов на суму 83 302 198,42 грн, для забезпечення якого і був слідчим суддею суду першої інстанції накладений арешт на майно ОСОБА_9 .

Будь-яких доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власником/володільцем майна чи його представником до суду апеляційної інстанції не надано, оскільки ОСОБА_9 було заборонено тільки відчуження майна. При цьому ніяких заборон щодо арештованого майна на його володіння чи користування слідчим суддею не накладалось, що є цілком пропорційним заходом на думку колегії суддів.

У сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу також є необґрунтованими.

Необхідно зауважити, як зазначалось вище, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2024 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000933 від 04.09.2024 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_12 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4