Справа № 128/80/20
Провадження №11-кп/801/126/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого (доповідача) судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження зі сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

зі сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 12.02.2019 до ЄРДР за номером 0000698 про обвинувачення

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освіто, непрацюючого, розлученого, на утриманні одна неповнолітня дитина, раніше судимого вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.03.2019 за ч. 4 ст. 296 КК України до 3 років 6 місяців обмеження волі, звільнений з-під варти як такий, що повністю відбув призначене покарання,

у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 297 КК України,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який народився в м. Вінниці, проживає в АДРЕСА_2 , з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 18.06.2019 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 297, ч. 1 ст. 396 КК України,

за апеляційною скаргою представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , поданою в інтересах потерпілої ОСОБА_7 , апеляційною скаргою прокурора, яка брала участь в розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_15 , апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 і апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9

на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року, -

встановив:

Судове рішення суду першої інстанції

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 297 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України.

ОСОБА_11 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 297 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України.

Визнано винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 постановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_9 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні з 05.08.2019 до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Визнано винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Задоволене клопотання прокурора про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_11 від призначеного за даним вироком покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Обвинуваченого ОСОБА_11 звільнено з-під варти в залі суду.

Скасовано запобіжний захід, раніше обраний ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18.06.2019 відносно ОСОБА_11 постановлено виконувати самостійно.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року (справа № 127/21616/19), а також вирішено питання про речові докази.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 340 000 (триста сорок тисяч) гривень 00 копійок.

Відмовлено в задоволені цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_11 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, його оскаржили:

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 , яка просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 297 КК України, ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч. 3 ст. 297, ч. 1 ст. 396 КК України та задовольнити в повному обсязі цивільний позов ОСОБА_16 до ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про стягнення завданої шкоди.

Прокурор яка приймала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_15 просить вирок скасувати, провести часткове судове слідство та дослідити покази обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , повторно допитати потерпілу ОСОБА_7 , а також повторно дослідити ряд письмових доказів у справі, за результатами чого ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 297 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років; за ч. 3 ст. 297 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 9 років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з дня ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Визнати винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та звільнити від відбування покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про задоволення клопотання прокурора про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про самостійне виконання вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18.06.2019.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Визнати винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначити ОСОБА_11 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 18.06.2019 та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

З метою забезпечення виконання нового вироку суду апеляційної інстанції взяти ОСОБА_11 під варту з зали суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_11 у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 05.08.2019 по день фактичного звільнення з-під варти 10.10.2024.

Виключити вказівку про відмову в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_11 , вирішити цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 .

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 обраховувати з дня ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, а в решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України, призначити йому покарання в межах санкції статті 119 КК України, а також відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_9 340 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить про пом`якшення призначеного йому покарання.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що вирок суду першої інстанції постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, невірним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, на думку апелянта встановлені судом першої інстанції дії обвинувачених суперечили нормам моралі, Закону України «Про поховання та похоронну справу», виходять за межі розумного та дій, які пов`язані лише з приховуванням трупа, а враховуючи всі обставини справи обвинувачені не могли не усвідомлювати, що своїми діями зневажають пам`ять про покійного ОСОБА_17 , виявляють зневагу до суспільних та релігійних принципів і традицій у ритуальній сфері, оскільки знищуючи труп демонструють байдужість до права людини на поховання її тіла.

При цьому посилається на висновки ВС, викладені у постанові від 01.12.2022 у справі № 216/4652/17 (провадження № 51-1930км22).

Апелянт також вважає призначені ОСОБА_9 і ОСОБА_11 покарання такими, що не відповідають тяжкості вчиненого, й не погоджується з відмовою в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_11 .

Прокурор, яка приймала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_15 вважає, що вирок підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує на те, що за встановлених судом першої інстанції обставин, які підтверджуються доказами, що були досліджені в судовому засіданні, дії ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , які полягали в прихованні тіла потерпілого ОСОБА_17 мали б бути кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 297 КК України, тобто як наруга над тілом, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

На думку прокурора обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_11 протягом кількох днів вчиняли активні дії, які свідчать про вияв неповаги до пам`яті покійного, глум над трупом, який серед іншого полягав у розчленуванні тіла померлого ОСОБА_17 (розрізання черевної порожнини померлого), утопленні тіла померлого.

При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не могли не усвідомлювати, що такими діями зневажають пам`ять про померлого ОСОБА_17 , виявляють зневагу до суспільних та релігійних принципів і традицій у ритуальній сфері, оскільки характер дій ОСОБА_9 та ОСОБА_11 демонструють саме байдужість до права людини на поховання її тіла.

Прокурор також посилається на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 01.12.2022 по справі № 216/4652/17, провадження № 51-1930км22).

Прокурор вважає також, що судом допущено порушення норм матеріального права при вирішенні питання про призначенні засудженому ОСОБА_11 покарання, звільненні від нього, а також звільненні його від кримінальної відповідальності та закритті кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

При цьому звертає увагу на те, що поняття «звільнення від покарання», «звільнення від відбування покарання», «звільнення від призначеного покарання» є різними за значеннями.

В зв`язку з необхідністю визнання ОСОБА_18 і ОСОБА_11 винними у вчиненні злочину, що передбачений ч. 3 ст. 297 КК України, прокурор вважає за необхідне й задовольнити цивільний позов потерпілої, задовольнивши її вимоги до ОСОБА_11 .

Вказуючи на неналежну вмотивованість призначеного судом покарання ОСОБА_9 , прокурор просить його посилити на 6 місяців, до 9 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 вважає помилковою кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України й вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України як вбивство через необережність, з призначенням покаранням в межах санкції цієї статті, так як в його діях був відсутній умисел на спричинення смерті потерпілого чи нанесення тяжких тілесних ушкоджень, а натомість він діючи необережно, злочинно недбало, не допускав, що від його протиправних дій можуть настати суспільно небезпечні тяжкі наслідки у вигляді смерті ОСОБА_17 .

Так само апелянт не погоджується з судовим рішенням в частині задоволення судом цивільного позову потерпілої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, оскільки вважає, що такий розмір моральної шкоди потерпілою не обґрунтований, а судове рішення в цій частині не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Обвинувачений ОСОБА_9 вважає вирок незаконним та неналежним чином обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 121 КК України в зв`язку з тим, що в ході досудового розслідування, судового слідства та під час винесення рішення суду мало місце неправильне застосування вимог кримінального та кримінально-процесуального закону та з підстав очевидної неповноти судового слідства і в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у вироку фактичним обставинам справи, невідповідністю (суворістю) призначеного покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Суд першої інстанції визнав доведеним, що 02 серпня 2019 року біля 14 год. 00 хв. ОСОБА_17 прийшов до свого знайомого ОСОБА_9 , який проживає в АДРЕСА_1 , з метою вживання спиртних напоїв, а саме горілки, яку ОСОБА_17 приніс із собою.

В подальшому, під час застілля у вказаному помешканні біля 21-00 год 02.08.2019 між ОСОБА_17 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт на підставі ревнощів до співмешканки останнього ОСОБА_19 . Під час цього конфлікту, перебуваючи у кухні вказаного будинку, ОСОБА_9 , маючи намір спричинити ОСОБА_17 тілесні ушкодження та завдати фізичного болю, діючи з протиправним умислом, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій у вигляді заподіяння шкоди як здоров`ю, так і життю ОСОБА_17 , та бажаючи їх настання, наніс останньому сильний удар кулаком правої руки в область обличчя нижньої щелепи з переходом на шию, від чого ОСОБА_17 впав на підлогу та втратив свідомість. Через деякий час ОСОБА_9 виніс ОСОБА_17 з приміщення будинку на подвір`я, де залишив його лежати без свідомості.

Внаслідок таких дій ОСОБА_9 , відповідно до висновку експерта № 743 від 20.09.2019, ОСОБА_17 отримав наступні тілесні ушкодження: 2 садна у лобній ділянці, 1 садно в правій виличній ділянці, крововиливи в м`які тканини голови в лобно-скроневій ділянці зліва та в лобній справа, а також травма шиї 3 садна на шиї справа, крововилив в м`які тканини шиї справа відповідно розташуванню рефлексогенних зон шиї, розрив лівого синдесмозу (з`єднання лівого великого рога кістки із тілом) під`язикової кістки.

Внаслідок цих дій ОСОБА_9 03.08.2019 настала смерть ОСОБА_17 ..

При цьому, відповідно до висновку експерта № 743 від 20.09.2019 травма шиї у ОСОБА_17 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та знаходиться в причинному зв`язку зі смертю. Садна на лобі та у виличній ділянці, а також крововиливи в м`які тканини голови мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не перебувають. Смерть ОСОБА_17 настала від тупої травми шиї з ушкодженнями рефлексогенних зон, що спричинило розвиток травматичного шоку.

Окрім того, 03.08.2019 біля 07-40 год ОСОБА_9 виявив на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_1 , де він проживав, тіло ОСОБА_17 , якого напередодні залишив там лежати без свідомості. Оглянувши тіло ОСОБА_17 , який не подавав ознак життя, ОСОБА_9 зрозумів, що ОСОБА_17 помер та приховав його зірваними рослинами.

Далі, біля 09-00 год 03.08.2019 до вказаного домоволодіння прийшов ОСОБА_11 , який побачив місце події та, в ході розмови із ОСОБА_9 зрозумів, що ОСОБА_17 помер. При цьому, ОСОБА_11 усвідомив, що смерть ОСОБА_17 настала внаслідок подій, що відбувалися біля 21-00 год. 02.08.2019 в кухні вищевказаного будинку, а саме внаслідок заподіяння ОСОБА_20 . ОСОБА_17 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого. У цей час (біля 09-00 год. 03.08.2019) ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_11 допомогти йому приховати сліди вказаного кримінального правопорушення, на що ОСОБА_11 погодився.

Реалізовуючи вищевказаний спільний злочинний умисел та попередню змову, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , діючи спільно та опираючись на дії один одного, разом взяли тіло ОСОБА_17 за кінцівки та перенесли його до сараю, який знаходиться за вказаною адресою, домовившись в подальшому дочекатися темної пори доби та перенести тіло ОСОБА_17 далі. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 залишили будівлю сараю.

В подальшому, з настанням темної пори доби, в ніч з 03.08.2019 на 04.08.2019, точний час досудовим розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого спільного злочинного умислу та попередньої змови, разом повернулися до вищевказаного сараю із заздалегідь приготовленою господарською тачкою та килимом, спільно загорнули тіло ОСОБА_17 у вказаний килим, після цього завантажили тіло ОСОБА_17 на вказану тачку та відвезли до берега річки Південний Буг поблизу вул. Шевченка в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 спільно викинули тіло ОСОБА_17 з тачки на місток. Далі ОСОБА_11 почав тримати тіло ОСОБА_17 руками, а ОСОБА_9 у цей час за допомогою заздалегідь принесеного із собою кухонного ножа розрізав черевну порожнину ОСОБА_17 .. Після цього шляхом прикладання фізичних зусиль ОСОБА_9 та ОСОБА_11 викинули тіло ОСОБА_17 в річку та втопили його там.

Таким чином, ОСОБА_11 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи, що його дії спрямовані на заздалегідь не обіцяне приховування слідів вчиненого ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_17 , тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, своїми активними фізичними діями допоміг ОСОБА_9 перемістити труп ОСОБА_17 з метою його подальшого вивезення, утоплення та приховання, яке і було здійснено надалі, та в подальшому не вживав жодних заходів щодо повідомлення до правоохоронних органів про вчинення ОСОБА_9 тяжкого злочину.

Внаслідок спільних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , відповідно до висновку експерта № 743 від 20.09.2019, на тілі померлого ОСОБА_17 утворилася рана на передній черевній стінці, що проникає в черевну порожнину, без ознак прижиттєвості.

Вищевказані дії ОСОБА_9 судом першої інстанції кваліфіковані як кримінальне правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В свою чергу дії ОСОБА_11 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 396 КК України, тобто заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

Крім обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, ОСОБА_9 і ОСОБА_11 обвинувачувалися в тому, що 03.08.2019 біля 07-40 год. ОСОБА_9 виявив на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_1 , де він проживав, тіло ОСОБА_17 , якого напередодні залишив там лежати без свідомості. Оглянувши тіло ОСОБА_17 , який не подавав ознак життя, ОСОБА_9 зрозумів, що ОСОБА_17 помер та приховав його зірваними рослинами.

Далі, біля 09-00 год. 03.08.2019 до вказаного домоволодіння прийшов ОСОБА_11 , який побачив місце події та в ході розмови із ОСОБА_9 зрозумів, що ОСОБА_17 помер. При цьому, ОСОБА_11 усвідомив, що смерть ОСОБА_17 настала внаслідок подій, що відбувалися біля 21-00 год. 02.08.2019 в кухні вищевказаного будинку, а саме внаслідок заподіяння ОСОБА_9 . ОСОБА_17 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого. У цей час (біля 09-00 год. 03.08.2019) ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_11 допомогти йому приховати сліди вказаного кримінального правопорушення, на що ОСОБА_11 погодився.

Далі у ОСОБА_9 та ОСОБА_11 виник спільний злочинний умисел на вчинення наруги над тілом ОСОБА_17 та заволодіння з метою протиправного збагачення предметами, наявними на тілі ОСОБА_17 , про що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 усно домовилися між собою, вступивши таким чином у попередню змову.

Реалізовуючи вищевказаний спільний злочинний умисел та попередню змову, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , діючи спільно та опираючись на дії один одного, нехтуючи нормами суспільної моралі в частині шанобливого ставлення до померлих, не вживши заходів до поховання талі ОСОБА_17 згідно встановлених традицій суспільства, всупереч вимогам ст. 6, 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу», порушуючи право людини на поховання її тіла і належне ставлення до тіла після смерті, зневажаючи тим самим пам`ять про померлу людину, разом взяли тіло ОСОБА_17 за кінцівки та перенесли його до сараю, який знаходиться за вказаною адресою, домовившись в подальшому дочекатися темної пори доби та перенести тіло ОСОБА_17 далі.

При цьому, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний із ОСОБА_11 умисел, маючи на меті незаконне збагачення, рукою дістав із кишені джинсових штанів ОСОБА_17 належний останньому мобільний телефон невстановленої марки та поклав його до кишень свого одягу. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 залишили будівлю сараю.

В подальшому, з настанням темної пори доби, в ніч з 03.08.2019 на 04.08.2019, точний час досудовим розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого спільного злочинного умислу та попередньої змови, разом повернулися до вищевказаного сараю із заздалегідь приготовленою господарською тачкою та килимом, спільно загорнули тіло ОСОБА_17 у вказаний килим, після цього завантажили тіло ОСОБА_17 на вказану тачку та відвезли до берега річки Південний Буг поблизу вул. Шевченка в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 спільно викинули тіло ОСОБА_17 з тачки на місток. Далі ОСОБА_11 почав тримати тіло ОСОБА_17 руками, а ОСОБА_9 у цей час за допомогою заздалегідь принесеного із собою кухонного ножа розрізав черевну порожнину ОСОБА_17 .. Після цього шляхом прикладання фізичних зусиль ОСОБА_9 та ОСОБА_11 викинули тіло ОСОБА_17 в річку та втопили його там.

Зазначені дії ОСОБА_9 та ОСОБА_11 обвинуваченням було кваліфіковано за ч. 3 ст. 297 КК України, як наруга на тілом померлого, вчинена за попередньою змовою групою осіб, проте суд першої інстанції визнав їх невинуватими у вчиненні даного кримінального правопорушення і по суду виправданими.

Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом апеляційних скарг апеляційному суду належить перевірити правильність судового рішення суду першої інстанції в частині:

-Правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України, а не за статтею 119 КК України;

-Правильності виправдання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 297 КК України або необхідності їх засудження за цією статтею;

-Відповідності призначеного засудженому ОСОБА_9 покарання вимогам закону, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі винного;

-Правильності звільнення засудженого ОСОБА_11 від покарання;

-Правильності вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, а ОСОБА_11 ч. 1 ст. 396 КК України. Даний висновок ґрунтується на зібраних в установленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, а доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_10 про помилковість кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 і необхідність їх кваліфікації за ст. 119 КК України

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, тобто у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльність у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивного сторонами цих злочинів.

З приводу зазначеного Верховний Су неодноразово висловлював свою позицію (див. провадження № № 51-1147км19, 51-6829 км 18, 51-649 км 18, 51-2941 км 18 та ін.), а тому суд апеляційної інстанції їх враховує.

З встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що під час застілля між ОСОБА_17 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт на підставі ревнощів до співмешканки останнього ОСОБА_19 . Під час цього конфлікту, перебуваючи у кухні вказаного будинку, ОСОБА_9 , маючи намір спричинити ОСОБА_17 тілесні ушкодження та завдати фізичного болю, наніс останньому сильний удар кулаком правої руки в область обличчя нижньої щелепи з переходом на шию, від чого ОСОБА_17 впав на підлогу та втратив свідомість. Через деякий час ОСОБА_9 виніс ОСОБА_17 з приміщення будинку на подвір`я, де залишив його лежати без свідомості. Згідно з висновком експерта № 73 від 20.09.2019 саме травма шиї у ОСОБА_17 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та знаходиться в причинному зв`язку зі смертю. Інші виявлені тілесні ушкодження - садна на лобі та у виличній ділянці, а також крововиливи в м`які тканини голови мають ознаки легких тілесних ушкоджень та у причинному зв`язку зі смертю не перебувають. Смерть ОСОБА_17 настала від тупої травми шиї з ушкодженнями рефлексогенних зон, що спричинило розвиток травматичного шоку.

Про спрямованість умислу ОСОБА_9 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень свідчить те, що він наніс удар кулаком в життєво важливий орган потерпілого шию, травмування якого становить потенційну загрозу життю й здоров`ю. Ті обставини, що після того, як потерпілий втратив свідомість, обвинувачений припинив наносити удари, але згодом виніс все ще непритомного потерпілого надвір, свідчить про його байдужість до настання наслідку у виді смерті потерпілого, що характерно для кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України.

Отже до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що в подальшому спричинило смерть потерпілого призвів сильний цілеспрямований удар обвинуваченого ОСОБА_9 , а не падіння чи удар об підлогу чи меблі, що виключає кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 119 КК України.

Щодо доводів апеляційних скарг представника потерпілої і прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 287 КК України і помилковість висновків суду першої інстанції про їх виправдання за цією статтею

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційних скарг представника потерпілої і прокурора щодо наявності в діях ОСОБА_9 і ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, що передбачене ч. 3 ст. 297 КК України, необхідності додаткової кваліфікації їх дій за цією статтею і скасування їх виправдання за нею.

Конституцією України (стаття 62) встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до статті 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В статті 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні доказуванню, зокрема, підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 297 КК України передбачає кримінальну відповідальність за, зокрема, наругу над тілом померлого, а за частиною 3 цієї статті кваліфікується наруга над тілом померлого, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

Об`єктом цього злочину є моральні засади суспільства в частині поваги до померлих та місць їхнього поховання. Цей злочин заподіює моральну шкоду насамперед близьким померлих, порушує громадський спокій, може викликати міжетнічні та міжконфесійні конфлікти. Негативно впливає на виховання підлітків. Ставлення до померлих чи не найбільш яскраво показує різницю між цивілізації і дикістю, в ньому відображається і ставлення особи до інших соціальних цінностей.

Предметом злочину, серед інших, є тіло (останки, прах) померлого.

В статті 2 Закону України від 10 липня 2023 року № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» наруга над тілом (останками, прахом) померлого визначається як вчинення непристойних умисних дій над тілом (останками, прахом) померлого, самовільне знімання одягу з тіла (останків, праху) померлого, переміщення в інше місце або розчленування чи знищення тіла (останків, праху) померлого, здійснення акту некрофілії, використання частин похованого тіла з ритуальними чи іншими, не передбаченими чинним законодавством цілями, або вчинення інших дій, що мали на мети зневажити родинну чи суспільну пам`ять про померлого, продемонструвати негативне ставлення до померлого, завдати образи рідним чи близьким померлого, виявити зневагу до суспільних, релігійних принципів та традицій у цій сфері.

Отже згідно з диспозицією статті 297 КК України, з урахуванням вищевказаного визначення наруга над тілом померлого є кримінально караним діянням і з об`єктивної сторони полягає у блюзнірстві, вчиненні аморальних, опоганюваних дій з тілом людини після її смерті.

Діяння, передбачене ст. 297 КК України відсутнє, якщо у встановленому порядку здійснюється ексгумація трупа, перенесення могили на інше місце, впорядкування місця поховання, а також якщо певні дії з трупом не становлять собою наруги (наприклад, мотивом розчленування трупа або інші дії із трупом є приховуванням вчиненого вбивства).

Апеляційний суд погоджується висновками суду першої інстанції про те, що в даній справі мотивом вчинення діянь з тілом ОСОБА_17 , зокрема, розрізання черевної порожнини, слугувало лише бажання позбутися тіла та приховати спричиненого ОСОБА_17 тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_17 .

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянтів на неврахування судом першої інстанції правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 01.12.2022 у справі № 216/4652/17 (провадження № 51-1930км22) й звертає увагу на відмінність фактичних обставин у вказаній і даній справах.

Так, в наведеній справі йшлося про дії обвинувачених, спрямовані на фактичне знищення (розчленування, спалювання, затоплення і розвіювання праху) тіла померлої вихованиці будинку дитячого типу, причому спричинення дитині смерті у вину обвинуваченим не ставилося, а відтак у обвинувачених не було й умислу на приховування злочину.

Натомість в постанові від 20 жовтня 2020 року по справі № 681/643/19 (провадження № 51-1690км20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у випадку, якщо умисел особи був спрямований не на зневагу чи образливе знущання над тілом, а виключно на приховання раніше вчиненого кримінального правопорушення, в діянні засудженої відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 297 КК України.

Щодо покарання, призначеного ОСОБА_9 .

Прокурор і представник потерпілого вважають призначене ОСОБА_9 покарання занадто м`яким і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину, особі винного, тоді як сам обвинувачений ОСОБА_9 просить його пом`якшити, вважаючи занадто суворим.

Відповідно до статей 50, 65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції виконані, а доводи апеляційних скарг правильність призначеного судом покарання не спростовують.

Санкція статті вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував, що відповідно до статті 12 КК України від вчинив тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, характер та спосіб його вчинення, характери тілесних ушкоджень, ставлення винного до наслідків своїх діянь, відомості про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що характеризує його в загально-соціальному плані, наявність постійного місця проживання, ту обставину, що обвинувачений не працював, характеристику за місцем проживання, а також відсутність обставин, які б обтяжували, чи пом`якшували його покарання.

Та обставина, що на утриманні ОСОБА_9 перебуває малолітня дитина, матеріалами справи ніяк не підтверджена, записана у вироку зі слів самого обвинуваченого і на призначене покарання ніяк не вплинула.

Щодо вирішення судом питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від покарання

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, тобто в зазделегідь не обіцяному приховуванні тяжкого злочину. Зазначене кримінальне правопорушення карається пробаційним наглядом на строк до трьох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк, тобто відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк більше двох років.

Відповідно до частини 5 статті 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу, тобто покарання у такому випадку взагалі не призначається, бо у випадку призначення покарання можливе звільнення від його відбування, що як і звільнення від кримінальної відповідальності, є окремими кримінально-правовими інститутами.

У постанові від 18.06.2020 по справі № 756/6876/19 (провадження № 51-5464км19) Касаційний кримінальний суд виснував, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань "звільнення від покарання» (ч. ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), "звільнення від відбування покарання" ( ст. ст. 75, 79, 104 КК України), "звільнення від призначеного покарання" (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення, як виду примусових заходів в цілому. Таким чином, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітньої від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

Так само таке звільнення від покарання не є звільненням від кримінальної відповідальності в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Натомість суд першої інстанції визнав ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а далі прийняв взаємовиключні і такі, що не відповідають вимогам кримінального і кримінального процесуального закону рішення про призначення йому покарання за цією статтею, звільнення від кримінальної відповідальності за п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України покарання і закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Питання про самостійне виконання вироків виникає у разі призначення судом за сукупністю вироків покарань, що не підлягають складанню одне з одним, а відтак зайвим є також зазначення судом у вироку самостійне виконання вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18.06.2019 року.

Отже вирок суду у відповідній частині слід змінити на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України у зв`язку із незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню і застосуванням закону, який не підлягає застосуванню.

Щодо цивільного позову

Вирішуючи заявлений потерпілою ОСОБА_7 цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 23, 1166, 1167 ЦК України виходячи із доведеності розміру матеріальної шкоди та засад розумності, виваженості, справедливості при визначення розміру відшкодування моральної шкоди стягнув з ОСОБА_9 на користь потерпілої 10 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди, й 340 000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В задоволенні позову до ОСОБА_11 відмовлено в зв`язку з його виправданням за ч. 3 ст. 297 КК України і звільненням від покарання за ч. 1 ст. 396 КК України. З огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею є кримінальним правопорушенням проти правосуддя з формальним складом, що не передбачає настання будь-яких матеріальних наслідків, таке рішення суду першої інстанції є правильним.

Отже суд першої інстанції розглядаючи кримінальне провадження і постановляючи оскаржуваний вирок не допустив таких істотних порушень вимог кримінального і кримінального процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 297 КК України і засудження їх за цією статтею апеляційним судом, кваліфікація дій обвинувачених, призначене ОСОБА_9 покарання і вирішення судом цивільного позову відповідають вимогам закону, а вирок належить змінити лише в частині призначення покарання ОСОБА_11 і звільнення від його відбування, звільнення його від кримінальної відповідальності.

При цьому апеляційним судом в зв`язку з відсутністю передбачених для цього законом умов відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про дослідження в судовому засіданні ряду доказів, а саме протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, висновків експертиз та ін. (п. 2 апеляційної скарги).

Так, як на підставу для подання клопотання про дослідження доказів, прокурор посилається лише на пункт 5 ч. 2 статті 396 КПК України, яким власне і передбачено можливість включення до змісту апеляційної скарги відповідного клопотання.

Разом з тим, частиною 3 статті 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із оцінкою досліджених у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції доказів й не вбачає підстав для надання їм іншої оцінки.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 , апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , а також апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року змінити в частині вирішення судом першої інстанції питання про призначення ОСОБА_11 покарання і звільнення від нього.

Виключити з вироку:

-Вказівку про призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

-Вказівки про задоволення клопотання прокурора про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 75 КК України і про звільнення ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за даним вироком на цій підставі;

-Вказівку про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 396 КК України;

-Вказівку про самостійне виконання вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18 червня 2019 року.

Постановити, що ОСОБА_11 , визнаного винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 396 КК України, звільнити від покарання за цією статтею в зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 КК України.

В решті вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду впродовж трьох місяців, а засудженим в той же строк з дня отримання копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4