Номер провадження: 11-кп/813/862/25
Справа № 504/2846/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського райсуду Одеської обл. від 15.08.2024 у к/п № 0000271 від 26.02.2024 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чорнянка Каховського р-ну Херсонської обл., громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання виді позбавлення волі строком на 4 роки із позбавленням правам права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч. 5 ст.72 КК України зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення, з моменту фактичного затримання, а саме з 22.04.2024, по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили визначено залишити у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, 25.02.2024, приблизно о 22 год. 40 хв., водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем «ЗАЗ DAEWOO», реєс. номер НОМЕР_1 , у темну пору доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини автодороги сполученням «Одеса-Миколаїв-Новоазовськ», яка є автомобільною дорогою загального користування міжнародного значення М-14, має відповідне обладнання дорожнього покриття та придорожньої зони.

Проїжджаючи на 37 км цієї автодороги у Одеському районі Одеської області, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги для руху у протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.1. (вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, позначає межі смуг руху на дорогах, позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено) і 1.5. (позначає межі смуг руху, за наявності двох і більше смуг, призначених для руху в одному напрямку), а зустрічні половини дороги відокремлені одна від одної розділювальною смугою шириною 3.4 м, позначеною з обох сторін дорожньою розміткою 1.1, рухаючись з боку м. Миколаїв у напрямку м. Одеса, поза населених пунктів, на прямій неосвітленій штучними джерелами освітлення ділянці, з невстановленою швидкістю, водій ОСОБА_7 грубо порушив п.п.: 1.5.; 2.3. б, д); та 12.1 Правил дорожнього руху України, був неуважним, обрав швидкість руху керованого ним автомобіля без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, відволікся від керування, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, внаслідок чого відповідно не відреагував на її зміну, а у порушення вимог п. 12.1, та дорожньої розмітки лінії 1.1 п. 1. Розділу 34 зазначених Правил діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, а саме передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховував на їх відвернення, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не застосував, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, перетнувши горизонтальну суцільну лінію дорожньої розмітки, допустив неконтрольований виїзд свого автомобіля на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з вантажним автопотягом у складі сідлового тягача «DAF XF440FT», реєстр. номер НОМЕР_2 , з напівпричепом - самоскидом марки «KEMPF», реєстр. номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у прямому зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ DAEWOO» ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «ООКЛ» ООР, де від отриманих тілесних ушкоджень помер. Смерть ОСОБА_10 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із отриманою при ДТП вищевказаною травмою голови, тулуба та кінцівок.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вказує на те, що оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання є надто суворим у зв`язку із такими обставинами:

- ОСОБА_7 вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, пов`язане із порушенням правил дорожнього руху, щиро розкаявся, повністю визнав свою вину, зобов`язався відшкодувати потерпілій стороні матеріальну та моральну шкоду, за місцем проживання характеризується позитивно;

- потерпіла ОСОБА_11 , яка є родичкою загиблого ОСОБА_10 повідомила у судовому засіданні, що не має до обвинуваченого ОСОБА_7 жодних претензій, просила суд не застосовувати відносно нього покарання, пов`язане із ізоляцією від суспільства;

- внаслідок ДТП сам ОСОБА_7 отримав ушкодження та потребує лікування;

- стороною обвинувачення під час судових дебатів була висловлена позиція перо можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України;

- посилання суду на досудову доповідь як на обґрунтування призначення реального покарання ОСОБА_7 не ґрунтується на вимогах законодавства, оскільки доповідь органу пробації носить рекомендаційний характер;

- посилання суду на те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий не відповідають дійсності, оскільки призначене йому покарання за вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської обл. він відбув 2016, відтак з 2022 у розумінні положень ст. 89 КК України є особою, яка не має судимості. Наявність на розгляді у Миколаївському апеляційному суді провадження відносно ОСОБА_7 не свідчить про наявність у нього судимості, оскільки оскаржуваний вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської обл. не набрав законної сили.

За таких обставин, захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Комінтернівського райсуду Одеської обл. від 15.08.2024 та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги апеляційну скаргу, думку прокурор, який заперечував проти її задоволення, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів захисника стосовно надмірної суворості призначеного судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

У постанові Другої судової палати ККС у складі ВС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 зазначено, що поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; характеристику особи обвинуваченого; обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Колегія суддів погоджується із аргументами захисника з приводу того, що висновок органу пробації носить рекомендаційний характер, водночас зауважує, що висновок суду про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, яке слід відбувати реального був зроблений виходячи із сукупного аналізу матеріалів справи.

Апеляційний суд також враховує, що вчинений злочин відноситься до категорії необережних, в той же час необережність має місце виключно по відношенню до наслідків, тоді як порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту особа може мати місце умисно або необережно. При цьому, як вбачається із фактичних обставин злочину, « ОСОБА_7 проявляючи злочинну самовпевненість, а саме передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховував на їх відвернення, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не застосував».

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 у 2024 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 130, 124 КУпАП, що свідчить про ігнорування ним Правил дорожнього руху.

Що стосується доводів захисника з приводу того, що у судовому засіданні в суді 1-ої інстанції прокурор не заперечував проти застосування відношення ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, колегія суддів зауважує, що прийняття рішення щодо покарання відноситься до компетенції суду та являє собою надані йому державою повноваження обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання, відтак позиція прокурора не є вирішальною.

Перевіряючи доводи захисника з приводу позиції потерпілої, колегія суддів зауважує, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.

За таких обставин, апеляційний суд, врахувавши характер, наслідки та обставин вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, приходить до висновку про те, що призначене судом 1-ої інстанції покарання є справедливим, обґрунтованим та необхідним для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим не вбачає підстав для зміни призначеного покарання.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання захисника з приводу того, що судом помилково було зазначено про те, що ОСОБА_7 був неодноразово судимий з тих підстав, що призначене йому покарання за вироком Царичанського райсуду Дніпропетровської обл. від 2012 він відбув 2016, відтак з 2022 у розумінні положень п.8) ч.1 ст. 89 КК України є особою, яка не має судимості.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Дійсно, перебування на розгляді у Миколаївському апеляційному суді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не свідчить про наявність у нього судимості, оскільки оскаржуваний вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської обл. не набрав законної сили. При цьому, апеляційному суду учасниками судового провадження не надано відомостей з приводу розгляду зазначеного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що зазначені обставини є підставою для зміни оскаржуваного вироку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно із п. 1) ч. 4 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок підлягає зміні, з мотивів зазначених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 15.08.2024, яким ОСОБА_7 визнаний винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити.

Виключити із вступної та мотивувальної частин вироку посилання на те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою, у той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4