САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 206/1231/25
1-кс/206/297/25
УХВАЛА

Іменем України

13 березня 2025 року Слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білий Берег Гаравлянського району Гомельської області Республіки Білорусь, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , -

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2025 року старший слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтовано тим, з 19 лютого 2014 року представниками Російської Федерації (далі РФ) розпочато збройне вторгнення збройних сил РФ (далі ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечивши військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18 березня 2014 року РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.

Одночасно із цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України.

07 квітня 2014 року в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом «ДНР»), а 27 квітня 2014 року в м. Луганську терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

З огляду на викладене, в розумінні положень ст. 2 Женевських конвенцій від 12.08.1949, ратифікованих Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 03.07.1954, між державами РФ та Україна з 20.02.2014 триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

На підтвердження цього, 14 січня 2021 року ЄСПЛ оголосив рішення про прийнятність справи України проти Росії (ситуація в Криму). У вказаному рішенні Суд дійшов висновку про те, що РФ здійснювала ефективний контроль над територією Криму з 27 лютого 2014 року.

25 січня 2023 року ЄСПЛ оголосив рішення про прийнятність справи України та Нідерландів проти Росії (ситуація на Сході України).

У вказаному рішенні Суд дійшов висновку, що РФ здійснювала ефективний контроль над окремими районами Донецької та Луганської областей, що були окуповані нею та контролювались її іррегулярними збройними формуваннями, з 11 травня 2014 року. Суд визнав встановленим поза розумним сумнівом, що російські військові були активно присутні на цій території починаючи з квітня 2014 року, та що широкомасштабне розгортання російських військ відбулося не пізніше серпня 2014 року.

Також, засудження ведення РФ агресивної війни проти України знайшли своє відображення у низці актів ПАРЄ.

Так, пунктом 14 ухваленої 9 квітня 2014 року Резолюції ПАРЄ 1988 (2014) «Останні події в Україні: виклики функціонуванню демократичних інститутів» засуджуються, зокрема, надання згоди Парламентом Російської Федерації на застосування збройних сил в Україні та російська збройна агресія, що є очевидним порушенням міжнародного права та Статуту ООН у т.ч.

Крім того, у Резолюції ПАРЄ 1990 (2014) «Перегляд по суті попередньо затверджених повноважень російської делегації» від 10 квітня 2014 року зазначається, що військова окупація території України та загроза застосування збройних сил є тяжким порушенням міжнародного права, у тому числі Статуту ООН. В ухваленому 15 березня 2022 року висновку 300 (2022) «Наслідки агресії російської федерації проти України» ПАРЄ розглядає збройну атаку на Україну як порушення Статуту ООН та кваліфікує таку атаку як «злочин проти миру» в розумінні Статуту Міжнародного Військового Трибуналу (Нюремберського Статуту) та становить «агресію» в розумінні Резолюції 3314 (XXIX) ГА ООН, прийнятої у 1974 році.

Така позиція повторюється у резолюції ПАРЄ 2482 (2023) від 26 січня 2023 року «Правові та правозахисні аспекти агресії російської федерації проти України» у якій, окрім указаного, зазначається, що: а) агресія, яка триває наразі, є продовженням агресії, розпочатої 20 лютого 2014 року, яка включає незаконне вторгнення, окупацію та незаконну анексію Криму РФ (п.1); б) агресія, що вчиняється РФ, є неспровокованою, за своїм характером, обсягом та тяжкістю становить явне порушення Статуту ООН та не має правового виправдання за jus ad bellum, наприклад як право на самозахист; а отже такі акти становлять злочин агресії відповідно до Статті 8bis Римського Статуту та звичаєвого міжнародного права.

Крім того, 17 листопада 2022 року Гаазький суд виніс вирок у кримінальному провадженні за фактом збиття літака рейсу МН-17. За результатами розгляду доказів у вказаному кримінальному провадженні суд прийшов до висновку про те, що матеріали справи безперечно свідчать про те, що фінансування, людські ресурси, підготовка, зброя і товари все це надавалося ДНР РФ. Крім того, щонайпізніше у середині травня 2014 року РФ мала вирішальний вплив на призначення низки керівних посад у ДНР, зокрема на посади Прем`єр-міністра та Міністра оборони. Це дозволило російській владі мати значний вплив на керівництво ДНР. Те, що РФ справді мала вплив, є цілком очевидним з того факту, що російська влада брала участь, часом безпосередньо, у координації та проведенні військової діяльності ще до катастрофи рейсу MH17. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що РФ здійснювала загальний контроль над ДНР з середини травня 2014 року принаймні до катастрофи рейсу MH17. Це означає, що збройний конфлікт, який не був міжнародним у географічному відношенні, був інтернаціоналізованим і тому може вважатися міжнародним збройним конфліктом.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (далі Конвенція), ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно частини 1 статті 4 Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Частинами 1-3 статті 6 Конвенції визначено, що вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2 цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Відповідно до положень частини 1 статті 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування.

Згідно положень статті 32 Конвенції високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Відповідно до положень статті 34 Конвенції забороняється захоплення заручників.

Крім цього, згідно пункту 3 статті 1 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року (далі ДП І), цей Протокол, що доповнює Женевські конвенції від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни, застосовується при ситуаціях, зазначених у статті 2 спільній для цих Конвенцій.

Згідно з положеннями частини 2 статті 75 ДП І, заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів, як: а) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: а.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні; b) знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі.

З метою реалізації окупаційної політики, впливу на громадян та юридичних осіб, шляхом порушення незаконних кримінальних справ, притягнення осіб до кримінальної або іншої відповідальності, а також затримання, арештів, обшуків, проведення інших незаконних дій, невстановленими досудовим розслідуванням посадовими особами РФ та підконтрольними їм представниками окупаційної влади прийнято рішення про створення незаконного збройного формування «групи швидкого реагування «Бетмен»» (далі НЗФ «ГШР «Бетмен»).

Починаючи із 27.04.2014, тобто із моменту утворення «ЛНР» по цей час територія м. Луганська та цивільне населення, яке проживає на ній та не брало участі у збройному конфлікті, перебувають під контролем представників російських окупаційних військ.

Усвідомлюючи усі вищенаведені обставини, громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не пізніше червня 2014 року (більш точну дату та час під час досудового розслідування встановити не виявилось за можливе), перебуваючи у місті Луганськ, вступив до підрозділу «ЛНР» НЗФ «ГШР «Бетмен».

В цей час громадянин України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи цивільною особою, одягненою в цивільний одяг, яка у складі Збройних Сил України чи інших військових формувань України не перебувала, жодної зброї не мала, участі в бойових діях не брала, до таких дій не готувалась та в липні 2014 року знаходився на окупованій військовослужбовцями ЗС РФ території м. Луганська Луганської області.

ОСОБА_4 , діючи у складі НЗФ «ГШР «Бетмен», за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які на той час теж були учасниками НЗФ «ГШР «Бетмен», розпочав злочинну діяльність із встановлення патріотично налаштованих осіб на тимчасово окупованій території міста Луганськ, які на думку останнього, перешкоджали впровадженню та реалізації окупаційної політики держави-агресора, а також реалізації окремих рішень представників окупаційної адміністрації на тимчасово окупованій території Луганської області, для подальшого здійснення впливу на останніх, в тому числі із застосуванням психологічного та фізичного насильств.

14.07.2014 близько 16.00 год. (більш точний час під час досудового розслідування встановити не виявилось за можливе), ОСОБА_10 , перебуваючи поряд із будівлею Головного управління ветеринарної медицини в Луганській області, що за адресою: м. Луганськ, вул. Краснодонська, 9-А, був затриманий невстановленими озброєними вогнепальною зброєю учасниками терористичної організації «ЛНР», та в подальшому того ж дня указані особи ОСОБА_7 доставили на територію ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

В цей час на територію ІНФОРМАЦІЯ_3 на транспортному засобі «Renault Kangoo» приїхали троє невстановлених учасників терористичної організації «ЛНР», які на вимогу осіб, що затримували потерпілого, помістили ОСОБА_7 до вищезазначеного автомобіля, одягнувши на руки останнього кайданки. З метою придушення опору потерпілим, йому почали погрожувати застосуванням вогнепальної зброї. Такими діями потерпілому створено зовнішні перешкоди для його вільного пересування в просторі та часі, тобто фактично обмежили свободу пересування.

У подальшому потерпілого ОСОБА_7 на транспортному засобі «Renault Kangoo»доставлено на територію Східноукраїнського національного університету імені В. Даля, розташованого за адресою: кв. Молодіжний, 20А м. Луганськ.

Будучи на території указаного університету до транспортного засобу «Renault Kangoo»підсів ватажок НЗФ «ГШР «Бетмен», а саме: - ОСОБА_11 (досудове розслідування відносно якого здійснюється в іншому кримінальному провадженні) та почав вимагати від ОСОБА_7 надати інформацію про підстави його перебування поблизу місця дислокації підрозділу НЗФ «Зоря», розташованих за адресою: м. Луганськ, вул. Краснодонська, 6.

Після отримання відповіді від ОСОБА_7 , яка не сподобалась ватажку НЗФ «ГШР «Бетмен»,невстановлений учасник НЗФ, використовуючи фізичну силу, наніс удар кулаком в ліву частину голови потерпілого.

У подальшому, невстановлені представники НЗФ «ГШР «Бетмен»» завели ОСОБА_7 до підвального приміщення Східноукраїнського національного університету імені В. Даля, розташованого за адресою: кв. Молодіжний, 20А, м. Луганськ, де утримували впродовж тривалого часу.

14.07.2014 до приміщення, де перебував ОСОБА_7 , зайшли ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та вивели потерпілого до приміщення іншого підвалу цього ж будинку, у якому перебувало близько 9 різностатевих людей і, оточивши потерпілого, ОСОБА_4 наказав йому сісти на брудну бетону підлогу.

Як тільки потерпілий присів на почіпки, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що між Російською Федерацією та Україною триває міжнародний збройний конфлікт, розуміючи, що ОСОБА_7 на момент подій у складі Збройних Сил України чи інших військових формувань України не перебував, під час затримання жодної зброї при собі не мав, участі у стримані збройної агресії та бойових діях не брав, тобто був цивільною особою та перебував під захистом міжнародного гуманітарного права, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на застосування до потерпілого фізичного та психологічного насильств, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в порушення вимог ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та

ст. 75 (2) (а, а.2, b) Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року, завдав ОСОБА_7 сильного удару ногою в область серця, в результаті чого потерпілий втратив рівновагу та впав.

Після того, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у порушення вищезазначених норм міжнародного гуманітарного права, почали наносити удари руками, ногами та відрізками пластикових трубпо різним частинам тіла ОСОБА_7 , в тому числі по ребрах, шиї, голові та руках, від яких потерпілий втратив свідомість. Окрім цього до потерпілого ОСОБА_9 при такому побитті було застосовано електрошокер в область попереку, чим спричинили ОСОБА_7 сильне фізичне та моральне страждання, приниження його честі та гідності.

Після того, як потерпілий прийшов до тями, ОСОБА_8 накинув на шию ОСОБА_7 зашморг синтетичного шнуру та затягнув його і тим самим змусив потерпілого піднятися.

В подальшому, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжуючи злочинний умисел, діячи за попередньою змовою групою осіб, відвели ОСОБА_7 до іншої кімнати цього ж підвалу. Знаходячись у вказаному приміщенні ОСОБА_4 наказав ОСОБА_7 повністю роздягнутись після чого накинув зашморги на зап`ястя рук потерпілого. Потім ОСОБА_7 підвели до столу і змусили лягти обличчям донизу. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 тримали зашморги, які були на зап`ястках потерпілого, а ОСОБА_4 в цей час почав наносити чисельні удари відрізком пластикової труби по всім частинам тіла ОСОБА_7 , з метою отримання від потерпілого необхідних свідчень, а саме зізнання у шпигунстві на користь правоохоронних органів України. Не отримавши бажаної відповіді від потерпілого, ОСОБА_4 наказав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зафіксувати потерпілого у непорушному стані, особливо його праву руку. В цей час, ОСОБА_4 своєю долонею охопив середній палець правої руки потерпілого і почав його викручувати, намагаючись зламати, але стіл, на якому був потерпілий зламався.

Не зупинившись на цьому, ОСОБА_4 наказав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 принести дверне полотно у кімнату, яке було використано замість стола та до якого у подальшому було зафіксовано обличчям донизу цілком оголеного ОСОБА_7 .

Після цього, ОСОБА_4 діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , хірургічною пилкою здійснив пропил між безіменним пальцем і мізинцем лівої руки потерпілого. При цьому, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 наносили численні удари по різним частинам тіла потерпілого, чим спричинили ОСОБА_7 сильне фізичне та моральне страждання, приниження його честі та гідності.

Більше того, при такому побитті ОСОБА_4 обливав ОСОБА_7 невідомою хімічною рідиною та змушував потерпілого пити її.

Після застосування до ОСОБА_7 такого насильства, потерпілого, цілком оголеного, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 помістили на 3 доби до підвального приміщення будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в якому утримувалися мешканці м. Луганськ, як жінки так і чоловіки, у кількості близько п`ятнадцяти осіб.

Враховуючи вищевикладене, своїми умисними діями ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та іншим невстановленим представником незаконного збройного формування НЗФ «ГШР «Бетмен»» порушив вимоги ст. ст. 27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, та ст. 75 (2) (а, а.2, b) Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року, які полягають у жорстокому поводженні з цивільною особою, а саме: насильство над життям, здоров`ям, знущання над людською гідністю, в тому числі актах сексуального насильства, що виразилось у примусовому оголенні, а також інших порушеннях законів і звичаїв війни - нелегальному ув`язненні особи, що перебуває під захистом.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

04.02.2025, слідчим за погодженням з прокурором, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у відповідності та у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законодавством України.

04.02.2025 у кримінальному провадженні № 0001461 від 04.11.2014 ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

У зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що ОСОБА_4 перебуває на тимчасово окупованій території України, а відтак обґрунтованістю неможливості вручити повістку про виклик та повідомлення про підозру останньому, з дотриманням вимог ст. ст. 111, 135, 278 КПК України, в газеті «Урядовий кур`єр» №26 (7951) від 04.02.2025, яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, та 04.02.2025 на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повістку про виклик підозрюваного ОСОБА_4 , на 10 годину 00 хвилин 08.02.2025, 10.02.2025, 11.02.2025 за зазначеній в повістках адресі для проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні, отримання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, допиту в якості підозрюваного тощо.

Жодного разу у призначений час підозрюваний ОСОБА_4

у визначене місце не з`явився, про неможливість та причини неприбуття не повідомив.

12.02.2025, підозрюваного ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено в розшук.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Про те, що підозрюваний перебуває на тимчасово окупованій території України свідчать наступні докази:

відповідь ГЦОСІ ДПСУ від 17.10.2024 № 19-71660/18/24, згідно якої відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08.11.2017 по 17.10.2024 не виявлено;

відповідь на доручення з УКР ГУНП в Луганській області № 2264/111/14-2024 від 03.02.2025

Також, в ході досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду свідчать такі обставини:

тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 в разі визнання його винного у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він підозрюється;

вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінальних правопорушень;

неприбуття на виклик до слідчого три рази у статусі підозрюваного та не повідомлення слідчому, прокурору про причини та неможливість прибуття на виклик, що свідчить про те, що підозрюваний на цей час вже переховується від органу досудового розслідування;

Про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, які викривають злочинну діяльність ОСОБА_4 свідчить те, що останній разом зі свідками проживає на тимчасово окупованій території Луганської області та може здійснювати на них тиск, схиляти останніх як особисто, так і через інших осіб до дачі неправдивих показань, шляхом погроз, умовлянь, відання злочинних наказів, тощо, тим саме перешкоджати встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинити інше кримінальне правопорушення свідчить:

- тимчасова окупація території України, а саме м. Луганськ, де

ОСОБА_4 здійснює свою протиправну діяльність, що дає йому можливість продовжувати здійснювати її й наразі;

- поведінка підозрюваного ОСОБА_4 , який своїми умисними діями підтримує окупаційну політику рф, щодо територій незалежної України.

Усі ці обставини в своїй сукупності свідчать про те, що без тримання під вартою, ОСОБА_4 зможе вчинити інше кримінальне правопорушення.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України, до нього має бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчий просить суд обрати підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити і обрати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання слідчого.

Вислухавши доводи прокурора та захисника, дослідивши подані матеріали, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання з наступних підстав.

Судом встановлено, що у провадженні відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУНП в Луганській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001461 від 04.11.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України.

04.02.2025 року слідчим за погодженням з прокурором, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у відповідності та у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законодавством України.

Таким чином, 04.02.2025 у кримінальному провадженні №0001461 від 04.11.2014 ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України.

12.02.2025, підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено в розшук.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Частиною 1 ст.183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до абзаців 7, 8 ч. 4 ст.183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається. Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч.6 ст.193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Також відповідно до ч.4 ст.197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі ч.6 ст.193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Згідно з п.5 ч.1 ст.176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років, та яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, тому є підстави вважати, що він усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, про це свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 в разі визнання його винним у скоєнні кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється. Також органом досудового розслідування не встановлено постійного місця проживання та реєстрації ОСОБА_4 на території, яка підконтрольна органам влади України, у зв`язку з чим, ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також те, що до теперішнього часу місцезнаходження підозрюваного не встановлене та не відоме, його оголошено в розшук. Разом з тим, ОСОБА_4 допустив неприбуття на виклик до слідчого три рази у статусі підозрюваного та не повідомлення слідчому, прокурору про причини та неможливість прибуття на виклик, що свідчить про те, що підозрюваний на цей час вже переховується від органу досудового розслідування. Також, ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, які викривають злочинну діяльність останнього свідчить те, що останній разом зі свідками проживає на тимчасово окупованій території Луганської області та може здійснювати на них тиск, схиляти останніх як особисто, так і через інших осіб до дачі неправдивих показань, шляхом погроз, умовлянь, відання злочинних наказів, тощо, тим саме перешкоджати встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні. Тимчасова окупація території України, а саме м. Луганськ, де ОСОБА_4 здійснює свою протиправну діяльність, що дає йому можливість продовжувати здійснювати її й наразі; поведінка підозрюваного ОСОБА_4 , який своїми умисними діями підтримує окупаційну політику рф, щодо територій незалежної України. Усі ці обставини в своїй сукупності свідчать про те, що без тримання під вартою, ОСОБА_4 зможе вчинити інше кримінальне правопорушення.

У зв`язку з встановленим обставинами, суд приходить до висновку, що застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, є недостатньою мірою, оскільки вони не будуть слугувати забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.176-184, 193-194, 196, 197, 205, 206, 369-372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Зобов`язати слідчого, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження 0001461, у разі затримання ОСОБА_4 , у строк не пізніше сорока восьми годин з часу його доставки до місця кримінального провадження, доставити його до слідчого судді для вирішення питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або заміну його на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1