УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року

м. Київ

Справа № 335/7231/23

Провадження № 51 - 5151 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0001207

від 12 червня 2023 року, щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_5 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

12 червня 2023 року близько 16 години 30 хвилин ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Прибрежна магістраль в м. Запоріжжі з боку вул. Нижньодніпровської в напрямку вул. Тюленіна зі швидкістю руху не менше 81,6 км/год по дорозі з двостороннім рухом, де заборонено виїзд на смугу для зустрічного руху. З метою виконання обгону попутного автомобіля «Renault Scenic», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , ОСОБА_5 в порушення вимог п.п. 10.1, 11.4, 12.4, 12.9. б), 14.2 в), 14.2 г) Правил дорожнього руху України не переконався, що після обгону він не створить перешкод цьому транспортному засобу, виїхав на зустрічну смугу, де з метою уникнення зіткнення із зустрічним транспортом - автомобілем «Mercedes-Benz В160», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , змінив напрямок руху вправо та скоїв зіткнення з автомобілем «Renault Scenic», після чого виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер в кареті швидкої медичної допомоги на місці події.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 змінено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості.

Зазначає, що апеляційний суд проігнорував його доводи щодо необґрунтовано м`якого призначеного судом першої інстанції покарання та в порушення вимог ст. 407 КПК України не ухвалив новий вирок. На думку потерпілого судами належним чином не враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та наслідки до яких призвела вчинена ним дорожньо-транспортна пригода, а саме смерть ОСОБА_9 , і просив апеляційний суд призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно враховано обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття ОСОБА_5 і зроблено помилковий висновок про можливість призначення мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ст. 286 ч. 2 КК України.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за

ст. 286 ч. 2 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами,

та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Відповідно до ст.12 ч. 5 КК України

цей злочин є тяжким.

З вироку вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, конкретні обставини його вчинення, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив тяжкий злочин з необережності, наслідком якого є смерть іншої людини, відшкодовував заподіяні збитки частково, та дійшов до висновку про необхідність призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуттям.

Також місцевий суд урахував ставлення ОСОБА_5 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості та розкаянні, дані про його особу, який перебуває на військовій службі, позитивно характеризується, не одружений, не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, раніше не судимий, завдані злочином збитки потерпілій стороні відшкодував частково, публічно вибачився.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думки потерпілих, де потерпілий ОСОБА_4 наполягав на призначенні суворої міри покарання, а потерпіла ОСОБА_6 поклалась на розсуд суду.

Щире каяття судом визнано обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_5 , а обставин, що обтяжують покарання,

судом не буловстановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про можливість призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями

368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги потерпілого, належним чином перевірив викладені у ній доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_5 та не згоду з сумою призначених судом першої інстанції виплат щодо стягнення моральної шкоди. При цьому суд задовольнив апеляційну скаргу потерпілого частково та ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральну шкоду в розмірі 400 000 грн, збільшивши її з 200 000 грн.

В іншій частині доводи апеляційної скарги потерпілого щодо призначеного покарання апеляційний суд визнав безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких її визнано в цій частині необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції в частині призначеного покарання. При цьому апеляційний суд вказав, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, надав правдиві показання про усі відомі йому обставини, що дало суду право розглядати провадження в порядку, передбаченому ст. 349 ч. 3 КПК України. Крім того, ОСОБА_5 вжив заходів щодо відшкодування завданої ним шкоди, повністю відшкодував матеріальну шкоду на поховання, продовжив відшкодування завданої ним моральної шкоди і після ухвалення щодо нього вироку, неодноразово приніс вибачення потерпілим, негативно оцінив свою поведінку, засудив свої дії, а відтак щиро розкаявся. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування ухвали апеляційного суду

та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції немає, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити потерпілому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3