Справа № 159/3489/24
Провадження № 1-кп/159/164/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ковель кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000368 від 10.03.2024 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ковель Волинської області, громадянки України, з вищою освітою, працюючої педагогом організатором в «Ліцей № 13» м. Ковель Волинської області, заміжньої, маючої на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимої, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Сторони та учасники кримінального провадження:

прокурорка ОСОБА_4 ,

неповнолітній потерпілий ОСОБА_5 ,

психолог ОСОБА_6 ,

законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_7 ,

представники потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачена ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 вчинила порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.

10 березня 2024 року близько 15 години 05 хвилин ОСОБА_3 , всупереч вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, керуючи технічно справним автомобілем марки «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, під час виїзду вказаним транспортним засобом з другорядної дороги, що по вулиці Вербицького в м. Ковель Волинської області на головну автодорогу, яка пролягає по вулиці Чубинського в м. Ковель Волинської області, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого не пересвідчилася в безпечності вказаного маневру та під час виїзду на вказану вище автодорогу не надала перевагу в русі автомобілю марки «Renault Arkana» р.н. «ЮРІЇВНА» під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по проїзній частині головної автодороги, що по вулиці Чубинського ліворуч відносно напрямку руху транспортного засобу марки «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , допустивши зіткнення даних автомобілів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Renault Arkana» р.н. «ЮРІЇВНА» неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходився на задньому ряді пасажирських сидінь, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми хребта, закритих компресійних переломів тіл хребців Th 4, Тh 6, Тh 11 - 1-11ст., Тh 5 - 1ст., без порушення функції спинного мозку, що утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від виступаючих частин салону автомобіля та за ступенем тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, згідно пункту 2.2.1. в «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, знаходиться грубе порушення водієм автомобіля «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 вимог п.п. 2.3 б); 10.1; 16.11 Правил дорожнього руху України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнала повністю та пояснила, що дійсно 10.03.2024 близько 15.05 години, керувала транспортним засобом марки «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , під час виїзду з другорядної дороги, що по вулиці Вербицького в м. Ковель Волинської області на головну автодорогу, яка пролягає по вулиці Чубинського в м. Ковель Волинської області, не надала перевагу в русі автомобілю марки «Renault Arkana» р.н. «ЮРІЇВНА» під керуванням ОСОБА_11 , допустивши зіткнення даних автомобілів, в результаті чого пасажир автомобіля марки «Renault Arkana» р.н. « НОМЕР_2 » неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходився на задньому ряді пасажирських сидінь, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Щиро кається, просить суд не призначати суворе покарання, цивільний позов поданий в інтересах малолітнього потерпілого визнає частково в сумі 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Малолітній потерпілий ОСОБА_5 в присутності психолога, законного представника та представників, підтвердив отримання тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась в березні за участі ОСОБА_3 та ОСОБА_11 .

Законний представник малолітнього потерпілого та представники малолітнього потерпілого поданий цивільний позов підтримали просили стягнути матеріальну та моральну шкоду.

Крім повного визнання вини обвинуваченої її вина також підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні по справі доказами:

- даними рапорту від 10.03.2024 про отримання та реєстрацію в ЄО заяви № 3792 з якого вбачається, що 10.03.2024 о 15.06 за адресою м. Ковель перехрестя вулиць Вербицького та Чубинського відбулось зіткнення трьох авто, всі авто на місці події. Авто заявниці «Renault Arkana» р.н. НОМЕР_3 та інші два автомобілі. Дитина потерпіла. Зі слів заявниці дитині тяжко дихати;

- даними протоколу огляду місця події від 10.03.2024, відповідно до якого здійснено огляд дорожньо-транспортної пригоди в м. Ковель перехрестя вулиць Вербицького та Чубинського, за участі транспортних засобів «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , «Renault Arkana» р.н. «ЮРІЇВНА» та «Toyota Land Cruiser 150» р.н. НОМЕР_4 та фото таблицями до даного протоколу;

- копією договору добровільного страхування транспортних ризиків укладеного між ПАТ «Страхова група -ТАС» та ОСОБА_11 ;

- даними протоколу тимчасового доступу до документу історії хвороби на ім`я громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з приводу стаціонарного лікування в травматологічному відділенні ЦРЛ Ковельського МТМО з 10.03.2024 по 20.03.2024;

- копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № іст. 3485-201 на ім`я громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- висновком експерта № 25, згідно якого у громадянина ОСОБА_5 , при проведенні судово-медичної експертизи відмічені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми хребта, закритих компресійних переломів тіл хребців Th 4, Тh 6, Тh 11 - 1-11ст., Тh 5 - 1ст., без порушення функції спинного мозку, що утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від виступаючих частин салону автомобіля та за ступенем тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, згідно пункту 2.2.1. в «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»;

- постановою слідчого від 18.03.2024 про визнання малолітнього ОСОБА_5 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000368 від 10.03.2024 року;

- постановою слідчого від 18.03.2024 про визнання ОСОБА_7 законним представником малолітнього ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000368 від 10.03.2024 року;

- постановою слідчого від 18.03.2024 про визнання ОСОБА_8 представником малолітнього ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000368 від 10.03.2024 року;

- постановою слідчого від 01.05.2024 про визнання ОСОБА_9 представником малолітнього ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000368 від 10.03.2024 року;

- постановою слідчого від 21.05.2024 про залучення та допуск педагога для проведення допиту та інших необхідних слідчих дій за участю неповнолітнього потерпілого;

- висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ -19/103-24/4758-ІТ від 07.05.2024, згідно з яким ходова частина, робоча гальмова система та система рульового керування автомобіля «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , знаходились в працездатному стані;

- висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ -19/103-24/6246-ІТ від 24.05.2024, згідно з яким в даній дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 повинна була діяти у відповідності до вимог пункту 16.11 і дорожнього знаку 2.1 ПДР України, тобто перед виїздом на головну дорогу повинна була дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі. В даній дорожній ситуації з технічної точки зору, дії водія автомобіля «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 , які не відповідали вимогам пункту 16.11 і дорожнього знаку 2.1 ПДР України, перебувають у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Достовірність та об`єктивність наведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази.

Оцінивши та проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що своїми умисними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

При призначенні обвинуваченій покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Крім цього, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Представники малолітнього потерпілого у судовому засіданні не заперечували проти призначення обвинуваченій основного покарання у виді штрафу, однак наполягали на найбільшій мірі додаткового покарання, яка передбачена санкцією статті.

Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 752/8309/16-к, думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.

ОСОБА_3 є молодою, працездатною особою і вчинила кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, який вчинено з необережності.

Враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, думки потерпілих щодо міри покарання, дані про особу обвинуваченої, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_3 винуватою, вважає за необхідне призначити останній основне покарання у виді штрафу.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує, що тяжких наслідків не настало, ОСОБА_3 визнала вину повністю, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима, має на утриманні двох малолітніх дітей, заміжня, чоловік має третю групу інвалідності та приходить до висновку про призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк один рік.

На думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченою, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Відповідно ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Долю речових доказів та судових витрат суд вирішує на підставі ст. 100, 122 КПК України.

Арешт на майно, зокрема на транспортний засіб марки «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_3 та транспортний засіб марки «Renault», державний номерний знак « НОМЕР_5 », який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_11 , накладений ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2024, слід скасувати повністю.

Підстави для обрання щодо обвинуваченої запобіжного заходу - відсутні.

Вирішуючи цивільні позови суд виходить з наступного.

До початку судового розгляду від представника ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_11 , поданий цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, у якому просила стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_11 матеріальні збитки, завдані власнику пошкодженого автомобіля у сумі 334007 гривень 09 копійок. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 250000 гривень. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 витрати на проведення автотоварознавчого дослідження на суму 8500 гривень.

Після вислуховування сторін та дослідження матеріалів кримінального провадження суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 61 Кримінально-процесуального Кодексу України цивільним позивачем може бути особа, якій кримінальним правопорушенням завдана, зокрема, майнова шкода.

При цьому відповідно до пункту 5 частини 1 статті 287 цього Кодексу розмір шкоди має бути встановленим під час досудового розслідування та зазначеним в обвинувальному акті.

Суд же, відповідно до частини 1 статті 337 КПК України розглядає кримінальну справу лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту та вийти за ці межі під час розгляду справи не може.

З огляду на норми діючого законодавства суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

У поданій заяві позивачка ставить питання про відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, однак вимоги про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, не є пов`язаними із суттю обвинувачення (заподіяння тілесних ушкоджень), отже - не можуть розглядатись в межах цього кримінального провадження, крім того позивачка є свідком у кримінальному провадженні та не має процесуальної дієздатності на подання цивільного позову.

На підставі зазначеного, суд вважає необхідним залишити без розгляду позов ОСОБА_11 до ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, що не позбавляє права ОСОБА_11 за наявності до того підстав звернутись з цими вимогами в порядку цивільного судочинства.

Щодо цивільного позову в інтересах потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченої ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, суд зазначає наступне. Відповідно до зазначеного позову ОСОБА_9 просить стягнути на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_7 з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» матеріальну шкоду у розмірі 74957,90 грн., з ОСОБА_3 стягнути моральну шкоду у розмірі 250000 грн.

Заперечуючи проти позову ПАТ «Страхова група «ТАС» подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю. В обґрунтування відзиву зазначено, що потерпіла не зверталась із заявою про страхове відшкодування до ПАТ «Страхова група «ТАС», тому її право на відшкодування не було порушено, а позов є передчасним, а зазначені витрати не підтверджені відповідними доказами.

Як вбачається з полісу № АТ 4073620 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000 гривень. Строк дії полісу до 24.05.2024 року.

Відповідно наданих чеків на придбання ліків та рахунку про надання реабілітаційних послуг, сума витрачених коштів на лікування ОСОБА_5 складає 74957,90 грн. (а.с.191-194 т. 1).

Щодо квитанції № 3565 від 20.03.2024 на суму 450 грн. (а.с. 192 т.1), суд зазначає наступне.

Як вбачається з вищенаведеної квитанції ОСОБА_5 .А внесені 450 грн на рахунок ЧБО «Сприяння розвитку охорони здоров`я». Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійна діяльність добровільна особиста та/або майнова допомога для досягнення визначених цим Законом цілей, що не передбачає одержання благодійником прибутку, а також сплати будь-якої винагороди або компенсації благодійнику від імені або за дорученням бенефіціара. Отже внесена сума цих коштів не відноситься до процесуальних витрат та не є завданою шкодою потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, а тому не підлягає стягненню.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові ККС ВС від 01.11.2018 по справі № 403/329/17.

Щодо рахунку № 39885 від 30.05.2024 на суму 69000 гривень (а.с.193 т. 1), суд зазначає, що даний документ не є розрахунковим документом, відсутня медична документація з призначення даних медичних послуг.

За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Отже, зважаючи на положення ст. 1166 ЦК та ч. 1 ст. 1195 ЦК України, потерпілий ОСОБА_5 має право на відшкодування витрат на обстеження, лікування та придбання ліків.

Виходячи з роз`яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», із змінами, при вирішенні вимог про відшкодування витрат на лікування, посилене харчування та сторонній догляд судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Оцінивши надані представником позивача документи на підтвердження понесених витрат на лікування на предмет їх належності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, детально оглянувши вказані документи, суд у судовому засіданні встановив належність та допустимість таких доказів на загальну суму 5507.9 грн. відносно ОСОБА_5 , які були необхідні для проведення лікування, відповідають діагнозам, встановленим позивачу в результаті отриманих тілесних ушкоджень. Дані витрати понесені в період лікування позивача та направлені на відновлення стану здоров`я, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №752/16797/14-ц (провадження №14-80цс19).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За змістом статті 23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою стратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відповідно до ст.24 цього Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. При цьому зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

З огляду на викладене, з ПАТ «Страхова група «ТАС» слід стягнути на користь ОСОБА_5 кошти на лікування в сумі 5507.9 грн. в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи ПАТ «Страхова група «ТАС» про те, що позивач не звертався із заявою про страхове відшкодування, тому його право на відшкодування не було порушено з боку ПАТ «Страхова група «ТАС», суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07 березня 1996 року №85/96-ВР «Про страхування»).

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування. Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV).

Як встановлено судом, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ 4073620 з ПАТ «Страхова група «ТАС», страховим випадком є подія, внаслідок якої завдано шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля «Citroen С5» р.н. НОМЕР_1 , внаслідок чого настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Отже, між потерпілими ОСОБА_5 та обвинуваченою ОСОБА_3 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між обвинуваченою та страховою компанією існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхові відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

Положеннями ст. 35 вказаного Закону регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений Законом №1961-IV порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст. 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає права особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону №1961-IV у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілих.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець установлює дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст. 35 Закону №1961-IV, передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п. 36.1. ст. 36 Закону №1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення із заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмета доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Наведене узгоджується як з правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 17.11.2021 (справа № 333/384/20), так і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року(справа №465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону №1961-IV, не є обов`язковим.

Крім того, частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Заслухавши пояснення малолітнього потерпілого та його представників, щодо зазнання ним моральних страждань, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що потерпілому завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості перенесених травм, вимушених змін у життєвих стосунках та звичках, зважаючи на доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000грн.

Щодо розміру стягнення понесених ОСОБА_11 витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді надано: копію Договору №15/03-24 про надання правової допомоги; Акт про надання правової допомоги від 15.08.2024.

В акті зазначено, що послуги з надання юридичної допомоги по клієнту неповнолітньому ОСОБА_5 в загальній сумі складають 26000, 00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_11 на професійну правничу допомогу та відповідно до ст. 141 ЦПК України про необхідність покладення на відповідачку ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_5 , в розмірі 10 000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати пов`язані із залученням експерта на загальну суму 8330 (вісім тисяч триста тридцять) гривень 08 копійок.

Арешт на майно, зокрема на транспортний засіб марки «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_3 та транспортний засіб марки «Renault», державний номерний знак « НОМЕР_5 », який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_11 , накладений ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2024 - скасувати повністю.

Речові докази по справі:

- транспортний засіб марки «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_1 залишити власнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- транспортний засіб марки «Renault», державний номерний знак « НОМЕР_5 » - залишити власнику ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов в інтересах потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 5507 (п`ять тисяч п`ятсот сім) гривень 90 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в якості відшкодування моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 витрати на правничу допомогу в інтересах ОСОБА_5 у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Позов ОСОБА_11 до ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду, що не позбавляє права позивача за наявності до того підстав звернутись з цими вимогами в порядку цивільного судочинства.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Головуючий:ОСОБА_1