ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцька Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні якого перебуває одна малолітня дитина, працюючого на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ФОП ОСОБА_9 , раніше не судимого, засуджено за:

- ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна;

- ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня затримання обвинуваченого в порядку виконання вироку суду.

На підставі ч.7 ст.72 КК України ОСОБА_7 в строк відбуття покарання зараховано термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом, а саме з 25 травня 2023 року по 24 липня 2023 року включно, із розрахунку, що трьом дням цілодобового домашнього арешту відповідає один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту. Покладено на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати за викликами до суду; з 22 год. до 06 год. не залишати без дозволу суду місце свого проживання: АДРЕСА_2 ; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт для виїзду за кордон чи інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта за проведення експертиз (висновки експерта №СЕ-19/103-23/2203-НЗПРАП від 06.03.2023, №СЕ-19/103-23/558-НЗПРАП від 23.05.2023, №СЕ-19/103-23/5754-НЗПРАП від 24.05.2023, №СЕ-19/103-23/5753-НЗПРАП від 29.05.2023, №СЕ-19/103-23/5752-НЗПРАП від 30.05.2023) у сумі 5 723 (п`ять тисяч сімсот двадцять три) гривні 90 копійок.

Вироком також вирішено долю речових доказів та питання щодо арешту на майно.

Згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він діючи умисно та з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного збуту психотропних речовин та отримання значних незаконних прибутків, посягаючи на порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, встановлений Законом України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 та Законом України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995, свідомо джерелом додаткових доходів обрав злочинний шлях та вирішив вчиняти кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним зберіганням з метою збуту, а також незаконним збутом психотропних речовин.

Так, ОСОБА_7 діючи умисно та з корисливих мотивів, придбав при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах часу та місця для подальшого безпосереднього збуту подрібнену кристалічну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP, яку в подальшому зберігав при собі з метою збуту.

У подальшому, 24 лютого 2023 року, близько 17 год. 10 хв., ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи злочинний умисел на незаконний збут психотропної речовини обіг якої заборонено PVP, діючи із прямим умислом та корисливим мотивом, перебуваючи на стоянці міні-маркету 7/23, що за адресою: м.Ківерці, вул.Відродження, 1, Луцького району, Волинської області, за грошову винагороду в розмірі 1200 грн., незаконно збув ОСОБА_10 (анкетні дані змінені), 2 (два) поліетиленові zip-пакети з вмістом подрібненої кристалічної речовини білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP. Маса PVP в речовинах становить 0,2920 г та 0,3083 г.

Окрім того, ОСОБА_7 діючи умисно та з корисливих мотивів, придбав при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах часу та місця для подальшого безпосереднього збуту подрібнену кристалічну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP, яку в подальшому зберігав при собі з метою збуту.

У подальшому, 18 травня 2023 року, біля 20 год. 50 хв., ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи злочинний умисел на незаконний збут психотропної речовини обіг якої заборонено PVP, діючи із прямим умислом та корисливим мотивом, перебуваючи на сходинковій клітці між 4 та 5 поверхом житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 за грошову винагороду в розмірі 1000 грн., повторно незаконно збув ОСОБА_11 (анкетні дані змінені), 1 (один) поліетиленовий zip-пакет з вмістом подрібненої кристалічної речовини білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP. Маса PVP в речовині становить 0,3709 г.

Окрім того, ОСОБА_7 діючи умисно та з корисливих мотивів, придбав при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах часу та місця для подальшого безпосереднього збуту подрібнену кристалічну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP, яку в подальшому зберігав при собі з метою збуту.

У подальшому, 23 травня 2023 року, близько 15 год. 20 хв., ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи злочинний умисел на незаконний збут психотропної речовини обіг якої заборонено PVP, діючи із прямим умислом та корисливим мотивом, перебуваючи на сходинковій клітці між 1 та 2 поверхом житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , за грошову винагороду в розмірі 1000 грн., повторно незаконно збув ОСОБА_11 (анкетні дані змінені), 1 (один) паперовий згорток з вмістом подрібненої кристалічної речовини білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP. Маса PVP в речовині становить 0,3153 г.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та незаконному збуті особливо небезпечної психотропної речовини, вчиненому повторно, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України.

23 травня 2023 року, в період часу з 20 год. 23 хв. по 21 год. 20 хв., у ході проведення санкціонованого обшуку в житлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якому фактично проживає гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено: на балконі під попільницею - паперовий згорток з вмістом подрібненої кристалічної речовини білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено PVP масою 0,2407 г, на підлозі балкону та на дерев`яному столі в суміжній кімнаті - 4 (чотири) скляні лампочки, гумову трубку, фрагмент із фольги, 4 (чотири) безбарвні прозорі розрізані полімерні пакети із пазовими замками, на яких міститься особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено PVP, масою 0,0549 г, яку ОСОБА_7 , переслідуючи прямий умисел, направлений на порушення правового режиму обігу психотропних речовин, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, за достовірно невстановлених досудовим розслідуванням обставин та часу, умисно, незаконно придбав та зберігав за вказаною адресою для власного вживання без мети збуту до моменту вилучення працівниками поліції.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин без мети збуту, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його винуватості, правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості.

Зазначає про те, що місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченому не взяв до уваги того, що на момент затримання та впродовж судового розгляду він був офіційно працевлаштований, характеризувався позитивно, і навіть будучи під цілодобовим домашнім арештом не був звільнений роботодавцем, оскільки характеризується як хороший та відповідальний працівник, тому роботодавець був зацікавлений у продовженні його роботи. Окрім того, вилучена в обвинуваченого під час обшуку психотропна речовина майже уся була ним самостійно видана. Більше того, обвинувачений щиро розкаюється у вчиненому, що виявилось у його промові до суду. На думку захисника, такі обставина наряду із встановленими судом при розгляді кримінального провадження і, зокрема надання під час досудового розслідування та судового розгляду пізнавальні покази, чим сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Також слід врахувати те, що до таких обставин належить і відсутність наслідків, оскільки усі закупки були проведені під контролем працівників поліції, а відсутність за місцем проживання обвинуваченого засобів для фасування вказують, що збут психотропних речовин ним не мав систематичний характер.

Посилаючись на вищевикладене, захисник вважає, що судом можливо призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а остаточне на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого за ч.1 ст.309 КК України, більш суворим за ч.2 ст.307 КК України, - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, що й просить зробити. У зв`язку з цим, апелянт просить змінити оскаржуваний вирок.

Прокурор на вказану апеляційну скаргу подав заперечення, де зазначає про безпідставність апеляційних доводів та просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, який вважав скаргу безпідставною у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Фактичні обставини кримінального провадження стороною захисту не оскаржуються, а висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Разом з тим, сторона захисту в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості, оскільки вважає, що у суду є цілком законні підстави для призначення обвинуваченому за ч.2 ст.307 КК України покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, та відповідно меншого розміру остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 цього ж Кодексу.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Водночас, положеннями ч.1, 2 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має право призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з системного тлумачення статтей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень ПВСУ в повній мірі належним чином не врахував.

Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.50, 65 КК України та не врахував належним чином обставини, які давали можливість застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.307 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як вбачається із вироку, місцевим судом при призначенні покарання хоч і було враховано, однак не надано належної оцінки тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, особі обвинуваченого та обставинам, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості і, зокрема вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, яке згідно із ст.12 цього ж Кодексу, є відноситься до тяжких.

Враховано було і особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не судимий, одружений, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває малолітня дитина.

При цьому, як вбачається із вироку обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання за вчинення, у тому числі, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, місцевий суд не вбачав.

Водночас, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 відповідно до вироку суду хоч і визнавав частково вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, однак лише з посиланням на те, що він допомагав своїм знайомим придбати психотропні речовини на їх прохання для власного вжитку.

В ході апеляційного розгляду зазначив про те, що він з самого початку активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, повністю визнає винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, у тому числі за ч.2 ст.307 КК України, та щиро розкаються у вчиненому.

Такі обставини апеляційний суд вважає за можливе визнати такими, що пом`якшують покарання у відповідності до ч.1 ст.66 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Встановлено і те, що ОСОБА_7 після вчинення кримінальних правопорушень, а це в період з травня 2021 року (останній епізод) по сьогоднішній день, жодних протиправних дій у тому числі в сфері обігу наркотичних чи психотропних речовин не вчиняв, оскільки матеріали провадження таких даних не містять і про це стороною обвинувачення не вказувалося під час розслідування кримінального провадження, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, займається суспільно-корисною працею працює, де позитивно характеризується, виховує малолітню дитину і, як він сам ствердив, наркотичних чи психотропних засобів не вживає, добровільно проходив курс лікування від наркотичної залежності, засуджує свою поведінку і переживає, що так сталось та зобов`язується аналогічного в майбутньому не вчиняти.

Також слід зазначити про те, що ОСОБА_7 було вчинено три факти (24.02.2023, 18 і 23.05.2023) збуту психотропної речовини, яка становить невеликий розмір і, який до того ж проводився під контролем правоохоронних органів у зв`язку з чим тяжких наслідків не настало.

Перераховані вище обставини, які в силу положень ч.2 ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 та в сукупності з наведеними даними про його особу, на переконання апеляційного суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним, у тому числі, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а тому дають обґрунтовані підстави суду апеляційної інстанції призначити обвинуваченому за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України покарання нижче від найнижчої межі, встановленої даною нормою закону у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки, однак з конфіскацією майна, яке йому належить на праві власності, оскільки вбачається корисливий мотив у вигляді збагачення.

Оскільки апеляційним судом змінюється покарання за ч.2 ст.307 КК України, то з урахуванням вже призначеного судом покарання за ч.1 ст.309 КК України, остаточне покарання слід призначити на підставі ч.1 ст.70 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень за принципом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання не відповідає вимогам закону.

Таким чином, апеляційна скарга сторони захисту підлягає до часткового задоволення, а оскаржуваний вирок і, зокрема в частині призначеного покарання, - зміні у відповідності до положень ч.2 ст.409 та ст.414 КПК України.

В іншій частині вирок у даному провадженні підлягає залишенню без зміни.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2024 року в частині призначеного покарання, - змінити.

Залишити ОСОБА_7 покарання, призначене за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з конфіскацією належного йому майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з конфіскацією належного йому майна.

В іншій частині вирок у даному провадженні залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді