Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/743/22
Провадження № 1-кп/945/260/25
ВИРОК

Іменем України

14 березня 2025 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (приймає участь дистанційно

з приміщення ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор"),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області в залі суду в м.Миколаєві в режимі відеоконференції з Державною установою "Миколаївський слідчий ізолятор" кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2022 року за №0000070, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новогригорівка Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

встановив:

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , будучи раніше

судимим, маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий злочин при наступних обставинах.

Так, 05.02.2022 року о 13:00 годині у ОСОБА_6 виник умисел на незаконне збагачення шляхом заволодіння будь-яким майном, що належить ОСОБА_8 з метою його подальшого обернення на свою користь.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, переслідуючи корисливий мотив та мету власного незаконного збагачення, ОСОБА_6 , через отвір в огорожі проник на територію двору домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , де через незачинені двері, проник до зазначеного раніше будинку, звідки таємно викрав металеві труби опалення, вагою 50,25 кг, вартістю 7 гривень 85 копійок за 1 кг.

Заволодівши вищевказаним майном, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, завдавши ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 394 грн 46 коп.

Крім того, 10.02.2022 року о 10:00 годині, у ОСОБА_6 , виник умисел на незаконне збагачення шляхом заволодіння будь-яким майном, що належить ОСОБА_9 з метою його подальшого обернения на свою користь.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, переслідуючи корисливий мотив та мету власного незаконного збагачення, ОСОБА_6 , через відсутно хвіртку проник на територію двору домоволодіння АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , де за допомоги лому, який приніс із собою, зняв з питель одну створу металевих воріт, вагою 54,50кг, вартістю 7 гривень 85 копійок за 1 кг.

Заволодівши вищевказаним майном, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 427 гривень 83 копійки.

Дії ОСОБА_6 , кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням до житла, іншого сховища.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінальних правопорушень. Вчинення правопорушень мотивував своїм скрутним матеріальним становищем.

Потерпіла у кримінальному провадженні ОСОБА_8 надала заяву про проведення судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 без її участі.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився; причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України №3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Відповідно до правової позиції, викладеної ОП ККС Верховного Суду в постанові від 07.10.2024 року у справі №278/1566/21, закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП.

Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст.51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, для будь-якого платника податку.

Таким чином, два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому законом на 1 січня звітного року.

Станом на 01.01.2022 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2481 грн. (ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет на 2021 рік»).

Відповідно до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Водночас, вартість викраденого майна за кожним епізодами на день вчинення кримінальних правопорушень є меншою за розмір, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме: 394 грн 46 коп та 427 грн 83 коп.

При цьому, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння їх з проникненням у житло та сховище, у відповідності до положень ч.3 ст.337 КПК України, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною ОП ККС Верховного Суду в постанові від 07.10.2024 у справі №278/1566/21.

Згідно ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.1 ст.12 КК).

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого ОСОБА_6 .

Отже, дії обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України як незаконне проникнення до житла та іншого володіння особи.

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проводячи судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до вимог ст.337 КПК України, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

При цьому, суд бере до уваги покази самого обвинуваченого, надані ним у суді, які повністю узгоджуються з письмовими доказами.

Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є щире каяття.

Обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує, що останній є осудним в розумінні ч.1 ст.19 КК України, однак відповідно до ст.12 КК України вчинив кримінальний проступок.

Суд також враховує умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який є особою молодого віку, неодружений, офіційно непрацевлаштований, на день ухвалення вироку - раніше судимий за вчинення злочинів проти власності, за місцем проживання характеризувався негативно; стан його здоров`я, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; тяжкість кримінальних правопорушень, відсутність тяжких наслідків, щире каяття ОСОБА_6 та його ставлення до скоєного, який шкодує про те, що сталося.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Наведені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що за вчинення кримінального проступку. Передбаченого ч.1 ст.162 КК України ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді обмеження волі, в межах санкції інкримініруємої йому статті Особливої частини Кримінального кодексу України. Крім того, ОСОБА_6 слід призначити покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань. Обмежень, передбачених ч.3 ст.56 КК України, судом не встановлено. Таке покарання відповідає вимогам ст.65 КК України: є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У кримінальному провадженні цивільні позови не заявлялися.

Речовими доказами у кримінальному провадженні є дві створи металевих воріт, металеві двері з рамою та металеві труби у кількості 9 шт., які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_10 .

Питання щодо речових доказів слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються з витрат на проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/2724-ТВ від 22.04.2022 року - 1201 грн 34 коп.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні.

Оскільки процесуальні витрати документально підтверджені, вони підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 .

У цьому кримінальному провадженні запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 не застосовувався. Враховуючи те, що станом на день ухвалення вироку ОСОБА_6 вже відбуває покарання, призначене попереднім вироком у виді позбавлення волі, суд вважає, що до набрання цим вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого слід не обирати.

Керуючись ст.100, 284, 337, 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, до покарання за цим вироком частково приєднати покарання, призначене за вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.11.2024 року та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 7 (семи) років 3 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 обчислювати з дня його фактичного затримання - 07.06.2024 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вказаному кримінальному провадженні не обирати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/2724-ТВ від 22.04.2022 року у розмірі 1201 грн 34 коп.

Речові докази дві створи металевих воріт, металеві двері з рамою та металеві труби у кількості 9 шт., які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_10 - повернути власникам потерпілим: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

14.03.2025