Справа № 451/133/25
Провадження № 1-кп/451/56/25
УХВАЛА

про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

( повний текст)

24 березня 2025 року місто Радехів

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

при розгляді у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференії обвинувального акта в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000169 від 06.04.2023 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України

клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м. Моршин Стрийського району Львівської області, із вищою освітою, розлученого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично до взяття під вартою проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

в с т а н о в и в :

У провадженні Радехівського районного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України.

Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 28.01.2025 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 28.03.2025 включно, однак до вказаної дати розгляд провадження по суті не є можливим.

Прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням застави, дане клопотання просив розглядати в судовому засіданні 24.03.2025.

Клопотання обгрунтовує тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України, що на думку прокурора підтверджено зібраними під час досудового розслідування доказами в кримінальному провадженні. На даний час не зменшився та продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки за вчинені злочини йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років. Також, прокурор вказує на наявність ризику, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення в якому обвинувачується, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме затягувати судовий розгляд ухиляючись від явки до суду, оскільки може бути відсутній по місцю проживання. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не зможе забезпечити уникнення цих ризиків та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим; згідно ст. 183 КПК України заборон щодо застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. Всі ці обставини прокурор вважає такими, що унеможливлюють обрати для обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу. Із врахуванням зазначеного, просив клопотання задовольнити.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив таке задовольнити; в якості альтернативного запобіжного заходу прокурор просив обрати заставу в розмірі, яка визначена ухвалою суду від 28.01.2025.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 звернулася до суду з окремим клопотанням у якому просила змінити підзахисному запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби, який він зможе дотримуватися за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 або зменшити розмір застави до 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановивши обов`язки. Щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то таке заперечила, оскільки вважає ризики необґрунтованими. В судовому засіданні звертає увагу суду на те, що стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, натомість він не отримує належної медичної допомоги.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав клопотання захисника, просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час або зменшити розмір застави.

Заслухавши сторін кримінального провадження, вирішуючи клопотання прокурора та сторони захисту, суд дійшов такого висновку.

У відповідності до ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч.3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Так, порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 178, 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; оцінити, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Ч. 5 ст. 199 КПК України передбачає, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, а саме, обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують тримання особи під вартою.

В ході обговорення питання доцільності продовження строку дії застосовуваного до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу, відповідно до обвинувального акту, встановлено наступні відомості.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України, тобто у вчиненні тяжких злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_4 є раніше не судимою особою, не працевлаштований, має реєстрацію та місце проживання, обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів.

До обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави, строк якого неодноразово продовжувався судом, останній раз 28.01.2025 строк тримання під вартою обвинуваченому продовжено на строк 60 днів, тобто до 28.03.2025 включно, про що постановлено ухвалу суду.

Питання обґрунтованості підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 209 КК України вже було предметом розгляду судом (слідчим суддею) під час обрання запобіжного заходу обвинуваченому і така є обґрунтованою у розумінні ч. 1 ст. 194 КПК України, так як зазначені прокурором докази вказують на наявність певної вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення вказаного кримінального правопорушення. Зокрема, прокурор вказує у клопотанні на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, що доводить: протоколами огляду та ідентифікації (помічення) грошових коштів; протоколами огляду покупців та вручення грошових купюр; заявами покупця ОСОБА_10 (особою зі зміненими анкетними даними) про добровільну видачу, вогнепальної зброї під час проведення оперативної закупки в ОСОБА_4 ; протоколами огляду місця події, згідно яких в особи, яка проводила оперативну закупку вогнепальної зброї у ОСОБА_4 , вилучено автомати «Калашникова», гранати та англійський карабін; висновками судових експертиз з дослідження зброї та боєприпасів № СЕ-19/114- 24/5282-БЛ від 04.04.2024, № СЕ-19/114-24/11130-БЛ від 04.06.2024; протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - візуальне спостереження за особою; протоколом проведення обшуку; матеріалами виїмки в АТ КБ «Приватбанк» по банківських картах ОСОБА_11 та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності; протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронних інформаційних систем від 25.11.2024 року.

Оцінюючи ризики, що наявні у кримінальному провадженні, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України прокурор довів обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились, продовжують існувати та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Так, на даний час не зменшився і продовжує існувати ризик переховування від суду, оскільки можливе притягнення обвинуваченого ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності у виді позбавлення волі, яке згідно із санкцією ч. 1 ст. 263 КК України передбачено на строк від 3 до 7 років та згідно із санкцією ч. 2 ст. 209 КК України передбачено на строк від 5 до 8 років, суворість такого покарання може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечною ніж переховування та втеча і такі обставини можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, безумовно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), так і за практикою Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року). В контексті цього ризику суд приймає до уваги, що останній не має стійких соціальних зв`язків, що могло б запобігти настанню вказаного ризику.

Також, не зменшився і продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення в якому обвинувачується. Так, в межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні низки кримінальних правопорушень, організованою групою, при цьому, кримінальні правопорушення обумовлені вчиненням кількох епізодів злочину, що свідчить про системність дій і намірів щодо їх продовження, та, відповідно, високий рівень вірогідності настання зазначеного ризику, незважаючи на відсутність даних щодо притягнення особи до кримінальної відповідальності в минулому. При цьому, судом у світлі зазначеного ризику також враховується, що обвинувачений не працевлаштований, не має стабільних та офіційних доходів, що може спонукати його до пошуку незаконного отримання доходу шляхом вчинення злочинів.

Також є ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме затягувати судовий розгляд ухиляючись від явки до суду, оскільки може бути відсутній по місцю проживання.

Суд зазначає, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Наведені прокурором обставини на обгрунтування ризиків, є достатніми для переконання в тому, що обвинувачений має об`єктивну можливість реалізації встановлених ризиків, у випадку, зокрема, зміни запобіжного заходу і, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти цим ризикам.

Отже, встановлені судом у кримінальному провадженні ризики є наявними, обґрунтованими та такими, що можуть справдитись з великим ступнем вірогідності.

Вирішуючи питання щодо продовження строку запобіжного заходу, суд також, відповідно до ст. 178 КПК України, враховує тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , суворість покарання в разі визнання його винуватим, стадія розгляду кримінального провадження ( судове провадження), те, що раніше не судимий, його вік, стан здоров`я ( згідно інформації начальника філії ДУ «ЦОЗДКВСУкраїни» від 05.03.2025 « Стан здоров`я ОСОБА_4 задовольний. Продовжує отримувати амбулаторне лікування відповідно до призначень лікаря-терапевта ЛБЛ № 19. Претензій ОСОБА_4 до медичного персоналу АПВ ЛБЛ № 19 не має, про що ним власноручно написана заява), те що він розлучений, не має на утриманні дітей, зі слів проживає не за місцем реєстрації, що вказує на відсутність в нього стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований.

Крім того, завершити розгляд справи до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого неможливо, оскільки по справі розпочато судовий розгляд.

В той же час, наведені стороною захисту доводи не скасовують конкретних та реальних ризиків, існування яких було встановлено судом, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду, оскільки суд, незважаючи на презумпцію невинуватості, має, зокрема, забезпечити дотримання інтересів суспільства, які переважають над принципом поваги до особистої свободи.

За таких обставин, суд дійшов переконання, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту в нічний час доби, про що просила сторона захисту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, не гарантує запобіганню встановленим ризикам і не забезпечить визначеної ст. 177 КПК України мети застосування запобіжного заходу, а саме забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Враховуючи те, що прокурор довів обставини, які свідчать, що ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою не зменшились і продовжують існувати, наявність таких обставин виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою, тому суд дійшов висновку, що обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою на 60 днів і не знаходить підстав для застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У п. 51 рішення у справі "Буров проти України" зазначено, що у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у межах, щодо особи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи тяжкість та обставини злочину за якими обвинувачується ОСОБА_4 , особу обвинуваченого, який раніше не судимий, розлучений, тривалий строк тримання його під вартою, факт невнесення раніше визначеного розміру застави, а також зауваження захисника про непомірність визначеного розміру застави для обвинуваченого, суд вважає за необхідне зменшити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави до 60 розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, суд не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Щодо клопотання сторони захисту про визначення обвинуваченому застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, то суд із врахуванням рішення ЄСПЛ «Бонншо проти Швейцарії» в якому зазначено, що «зі свого боку сторона захисту має подати достатню інформацію, що може бути перевірена, щодо суми застави, яку необхідно встановити» вважає, що така інформація стороною захисту суду не надана, тому такий розмір застави не підлягає до задоволення.

У разі внесення обвинуваченим застави, суд вважає за необхідне покласти на нього певні обов`язки, з передбачених ст. 194 КПК України.

Таким чином, суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії застосовуваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшити суму застави.

Крім того, враховуючи заяву обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника про погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 , суд зазначає таке.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі. Держава має право забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п.72 рішення від 18.12.2008 р. по справі «Ухань проти України», заява №30628/02).

Згідно статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 червня 2019 року № 1769/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за № 633/33604, встановлено, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього на території СІЗО функціонує медична частина. Медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. Основними завданнями медичної частини є: надання екстреної медичної допомоги, первинної медичної допомоги та організація надання вторинної медичної допомоги; організація і проведення медичних оглядів, обстежень, здійснення диспансерного нагляду; організація належного санітарно-гігієнічного та протиепідемічного нагляду; організація та проведення заходів із впровадження превентивної медицини; гігієнічне навчання і пропаганда здорового способу життя. У режимних корпусах СІЗО обладнуються кімнати (медичні кабінети) для проведення амбулаторного прийому ув`язнених і засуджених. За потреби ув`язненим і засудженим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 р. за № 212/20525.

Згідно до п. 2.3 вищевказаного Порядку, Медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи викладене, слід зобов`язати адміністрацію Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" надати належну медичну допомогу обвинуваченому ОСОБА_4 в межах установи.

Керуючись ст. 176, 177, 178, 182, 183, 199, 331, 372 КПК України,

постановив:

задовольнити клопотання прокурора.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м. Моршин Стрийського району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично до взяття під вартою проживав за адресою: АДРЕСА_2 , строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22.05.2025 включно.

У відповідності до положень ст. 182, ст. 183 КПК України визначити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181680 грн (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят гривень), яку обвинувачений або заставодавець мають право внести у будь-який момент за реквізитами: Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 26306742, Банк отримувача: ДКСУ, м.Київ, Код банку отримувача МФО: 820172, Рахунок отримувача: UA0000757.

У разі внесення застави у вказаному вище розмірі зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 виконувати такі обов`язки:

1) прибувати до суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту в якому він зареєстрований, проживає або перебуває без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому його обов`язки та наслідки їх невиконання.

Роз`яснити, що з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави становить 2 місяці.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово Радехівський районний суд Львівської області. У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт в нічний період доби та зменшення суми застави до 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, надіслати начальнику Львівського слідчого ізолятора.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляції безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 27.03.2025 о 08.00 год.

СуддяОСОБА_12