КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6312/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року із забороною користування, відчуження та розпорядження транспортним засобом марки Mazda, моделі 6, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_6 , разом із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року із забороною користування, відчуження та розпорядження на транспортний засіб марки Mazda, моделі 6, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, посилаючись на те, що ухвала винесена без достатніх на це підстав, та з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Вказує, що клопотання про арешт майна ОСОБА_6 , яке було задоволене оскаржуваною ухвалою, аналогічне тому, яке вже було розглянуто суддею Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_9 15 серпня 2024 року.

З огляду на повторність подачі вказаного клопотання та на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року в справі 757/35617/24-к вже розглядалося вказане клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року, і з урахуванням наданих сторонами пояснень та доказів на їх підтвердження, клопотання слідчого мало бути залишено без задоволення.

З урахуванням наданих повторно доказів придбання ОСОБА_6 , яка не є фігурантом вказаної справи, вилученого автомобіля Мазда 6 за власні кошти, а саме подаровані батьками від продажу земельної ділянки, отриманих в борг по розписці, з урахуванням крайньої необхідності для транспортування малолітнього сина до обласної лікарні та ухвали, якою питання про арешт майна вже вирішувався, були всі законні аргументовані підстави відмовити в задоволенні вказаного клопотання, що судом першої інстанції безпідставно та незаконно не було взято до уваги.

Вказує, що обшук був проведений 07.08.2024 року, а з відповідним клопотанням правоохоронці звернулися 16.08.2024 року, тобто з пропущенням 48 годинного терміну у відповідності до ст. 171 КПК України.

Також посилається на те, що в доданих до клопотання про арешт майна матеріалах відсутні докази того, що належний ОСОБА_6 автомобіль набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, що свідчить про незаконність арешту.

Звертає увагу на те, що ні прокурор в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для особи, яка не є фігурантом справи, є матір`ю неповнолітньої дитини, яка має тяжке захворювання легені, перебуває в зоні бойових дій і автомобіль, в цій ситуації, є життєво необхідним засобом.

Власник майна ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності власника майна та її представника, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України; ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у травні 2020 року, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_15 , який володіючи якостями лідера, організаторськими здібностями, керуючись корисливим мотивом і прагненням до наживи, перебуваючи на території смт. Високий, Харківського р-н, Харківської обл., точне місце під час досудового розслідування не встановлено, вирішив створити та очолити стійке ієрархічне об`єднання - злочинну організацію, з метою власного протиправного збагачення та збагачення співучасників злочинної організації внаслідок заволодіння чужим майном - коштами громадян країн Європи, у тому числі громадян Латвійської Республіки, в особливо великих розмірах, шляхом їх обману (шахрайства), а також шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Встановлено, що у період часу з травня 2020 року по даний час учасники злочинної організації, створеної ОСОБА_15 , діючи відповідно до основної мети цієї організації - вчинення злочинів, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), а саме коштами іноземних громадян, у тому числі громадян Латвійської Республіки, під приводом здійснення торгових операцій на фондовому ринку різними фінансовими інструментами, умисно, з корисливих мотивів вчинили наступні кримінальні правопорушення:

- в період часу з 27.05.2020 по 25.10.2023 заволоділи коштами у сумі 90 000 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України 3 501 819 грн., станом на 25.10.2023, перерахованими громадянкою Латвійської Республіки ОСОБА_16 (ОСОБА_16);

- в період часу з 01.01.2021 по 01.11.2021 заволоділи коштами у сумі 6950 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України 221 637,33 грн., станом на 01.11.2021, перерахованими громадянином Латвійської Республіки ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 );

- в період часу з 05.01.2021 по 19.04.2023 заволоділи коштами у сумі 37 015, 50 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України 1 484 565,85 грн., станом на 19.04.2023, перерахованими громадянкою Латвійської Республіки ОСОБА_19 ( ОСОБА_20 );

- в період часу з 07.04.2021 по 19.10.2023 заволоділи коштами у сумі 98 874 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України 3 817 426,27 грн., станом на 19.10.2023, перерахованими громадянкою Латвійської Республіки ОСОБА_21 ( ОСОБА_22 );

- в період часу з 22.07.2021 по 18.08.2021 заволоділи коштами у сумі 53 696, 94 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України 1 685 117,37 грн., станом на 18.08.2021, перерахованими громадянином Латвійської Республіки ОСОБА_23 (ОСОБА_23).

Всього у зазначений період часу учасники злочинної організації, створеної ОСОБА_15 , шляхом введення в оману потерпілих заволоділи чужим майном на загальну суму 286 536,44 євро, що еквівалентно сумі відповідно до курсу встановленого Національним банком України на момент вчинення злочинів у розмірі 10 710 565,80 грн.

07.08.2024 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 має у користуванні транспортний засіб марки Mazda, моделі 6, із державним номерним знаком НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 .

Відповідно до інформації із реєстраційної картки транспортних засобів, автомобіль марки Mazda, моделі 6, із державним номерним знаком НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_6 .

Разом з тим встановлено, що вказаний транспортний засіб придбано громадянином ОСОБА_11 08.07.2022 року та з метою приховування майна, придбаного за кошти, отримані внаслідок вчинення шахрайств, однак 28.05.2024 року останній перереєстрував вказаний транспортний засіб на свою дружину ОСОБА_6 .

У ході здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, 07.08.2024 року на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва № 757/33665/24-к від 30.07.2024, проведено обшук автомобіля марки Mazda, моделі 6, із державним номерним знаком НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , у ході якого вилучено автомобіль Mazda, моделі 6, із державним номерним знаком НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 із ключами запалювання та свідоцтвом про реєстрацію.

08.08.2024 року постановою слідчого вищевказане майно визнано речовим доказам в кримінальному провадженні, оскільки воно містить відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та являється майном, яке здобуте в результаті його вчинення.

16.08.2024 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року із забороною користування, відчуження та розпорядження транспортним засобом марки Mazda, моделі 6, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_6 , разом із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію.

В обґрунтування клопотання про арешт майна прокурор зазначив, що враховуючи викладені обставини вчинення розслідуваного кримінального правопорушення та його специфіку, форми і методи документування та доказування такої категорії злочинів, а також беручи до уваги намагання осіб, причетних до вчинення злочину, приховати свої злочинні дії, з метою забезпечення збереження речових доказів та забезпечення можливої спеціальної конфіскації, у сторони обвинувачення виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно.

Прокурор посилався на те, що відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно, у тому числі, підозрюваного або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. п. 1-4 ч. 1 статті 96-2 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно, у тому числі, підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно, у тому числі, підозрюваного за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому ним Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Такими підставами для накладення арешту на майно в даному кримінальному провадженні є встановлені факти, що вказують на ознаки легалізації (відмивання) доходів від злочинної діяльності ОСОБА_11 та пов`язаних з ним осіб, які полягали у придбанні нерухомості та транспортних засобів.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року із забороною користування, відчуження та розпорядження транспортним засобом марки Mazda, моделі 6, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_6 , разом із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року із забороною користування, відчуження та розпорядження на транспортний засіб марки Mazda, моделі 6, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою ст. 300, частиною першою ст. ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна. У разі якщо гроші, цінності та інше майно, зазначені у ч. 1 цієї статті, були повністю або частково перетворені в інше майно, спеціальній конфіскації підлягає повністю або частково перетворене майно.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя посилався на наявність підстав застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, з огляду на те, що в наданих матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які вказують на те, що було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України, і що вказане майно набуте кримінально протиправним шляхом або отримане внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вилучений транспортний засіб із ключами запалювання та свідоцтвом про його реєстрацію, з тих підстав, що вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, та у встановленому законом порядку постановою слідчого від 08 серпня 2024 року визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0002263 від 07.12.2023 року.

Крім того, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 170 КПК України, для арешту вказаного майна з тих підстав, що воно може підлягати спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Так, слідчий суддя зазначив про те, що в наданих матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які вказують на те, що вчинено в тому числі кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 190 КК України, і що вказане майно підлягатиме подальшій спеціальній конфіскації у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів та можливої спеціальної конфіскації.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належне ОСОБА_6 майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя правомірно наклав арешт на майно ОСОБА_6 , врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Доводи апелянта про те, що вилучений автомобіль, ключі запалювання та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не відповідають критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно могло бути набутим кримінально протиправним шляхом, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Викладені апелянтом доводи про законність походження вилученого автомобіля, на даному етапі досудового розслідування не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки встановлення вказаних обставин і є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року, та підлягає перевірці під час подальшого розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, за якими здійснюється досудове розслідування, колегія суддів вважає передчасними.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Що стосується доводів апелянта про те, що ОСОБА_6 не є стороною кримінального провадження, то такі доводи висновків слідчого судді не спростовують, оскільки з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002263 від 07.12.2023 року триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апелянта про те, що ухвалою слідчого судді від 15.08.2024 року було відмовлено в задоволенні аналогічного клопотання прокурора, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна. Зазначена апелянтом ухвала слідчого судді, яка постановлена в межах іншого судового провадження та предметом оцінки якої були інші обставини арешту майна, не є предметом даного апеляційного розгляду, та викладені у ній висновки не мають преюдиціального значення у даному судового провадженні.

Посилання представника власника майна на те, що кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості повторного звернення із клопотанням про арешт майна після відмови в задоволенні аналогічного клопотання, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки чинним КПК України не встановлено таких обмежень щодо повторного звернення із клопотанням про арешт майна в ході досудового розслідування.

Колегія суддів приймає доводи скаржника про те, що повторне клопотання про арешт тимчасово вилученого майна подано прокурором з порушенням строку, встановленого ст. 171 КПК України, оскільки транспортний засіб вилучено 07.08.2024 року, а клопотання подано до суду лише 16.08.2024 року.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, недотримання органом досудового розслідування визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України строку звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт вищевказаного майна, вочевидь є недотриманням вимог КПК України, проте, таке порушення саме по собі не може бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, за умови доведеності прокурором беззаперечних підстав для накладення арешту на майно, передбачених ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 -залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року - залишити без змін

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4