Справа № 136/1050/22
Провадження №11-кп/801/441/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000109, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 квітня 2022 року, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Явас Зубово-Полянського району Мордовської республіки російської федерації, українця, особи без громадянства, з середньою освітою, працюючого на молочно-товарній фірмі в СГ ПП ім. Гагаріна с. Мовчанівка, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вирішено початок строку відбування основного покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_8 на виконання вироку.

Запобіжний захід останньому до вступу вироку в законну силу не обирався.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, речового доказу та процесуальних витрат.

Суд першої інстанції визнав доведеним, що 26 квітня 2022 року близько 16:00 год, більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, водій ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21013», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Т-02-03, на відстані 250 м від дорожнього знаку с. Сніжна Погребищенської ТГ Вінницького району Вінницької області, в межах цього населеного пункту, разом з пасажирами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , у порушення вимог п. п. 12.1, 2.3б ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху, відволікся від керування транспортним засобом, унаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, здійснив з`їзд на ліве узбіччя, де допустив зіткнення з деревом, внаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. п. 12.1, 2.3б ПДР знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками у виді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_11 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 2861 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року в частині призначення покарання скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості, та ухвалити у цій частині новий вирок, яким при призначенні покарання застосувати положення ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання у виді двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. У решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 місцевий суд не у повній мірі урахував обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування збитків потерпілій) та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, працює, перебуває у незареєстрованому шлюбі та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей;

суд, за наявності обставин, що пом`якшують покарання та позитивних характеризуючих даних особи обвинуваченого, безпідставно не застосував при призначенні покарання положення ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року в частині призначення покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 2861 КК України покарання у виді 1 (одного) року 5 (п`яти) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. У решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевим судом не у повній мірі ураховано обставину вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху;

призначене судом покарання не здатне забезпечити виконання вимог ст. 50 КК України щодо виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

До початку апеляційного розгляду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , у відповідності до ст. 403 КПК України, подала заяву про відклик апеляції, що має наслідком закриття апеляційного провадження у цій частині.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок суду, у тому числі в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутністю учасників провадження, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, ця обставина не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим просить застосувати положення ст. 69 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкція ч. 1 ст. 2861 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував: характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є нетяжким злочином та характеризується необережною формою вини; характеристику особи обвинуваченого, який позитивно характеризується, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також судом ураховано відношення обвинуваченого до своїх дій, а саме те, що останній керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, оскільки своїми незаконними діями ОСОБА_8 поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я потерпілої, а й інших учасників дорожнього руху.

На підставі указаних даних, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 2861 КК України, у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспортного засобу, що вчинено джерелом підвищеної небезпеки, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, що вчинені з необережності, але необережна форма вини стосується тільки настання наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може, зокрема, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) зроблено висновок, що:

«частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи».

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 552/2739/17 (провадження № 51-2673км19) зроблено висновок, що:

«застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Отже, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо необхідності урахування особи обвинуваченого та пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування завданого збитку, апеляційний суд виходить з такого.

З оскаржуваного вироку слідує, що призначаючи покарання судом першої інстанції було визнано та ураховано обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що відсутність у потерпілої претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим.

Такий висновок колегії суддів відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного Суду, викладеному у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 серпня 2023 року (справа №599/1247/22).

Ті обставини, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується та має на утримані трьох неповнолітніх дітей не є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року указав, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Ураховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим ПДР України, свідоме перебування за кермом автомобіля у стані алкогольного сп`янінням, а також наслідки у вигляді спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише протягом визначеного судом строку позбавлення волі та за умови призначення додаткового покарання, а тому призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та скасування вироку суду в частині призначеного покарання з підстав наведених у ній.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 2861 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4