Справа № 307/94/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.01.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , зацікавленої особи ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/116/24 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024.

Цією ухвалою:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , несудимий, звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Речовий доказ: державний акт на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_8 , залишено на зберігання в матеріалах кримінального провадження.

ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він був обраний на посаду Солотвинського селищного голови з 07.04.2006 за результатами виборів депутатів Солотвинської селищної ради та селищного голови, що відбулись 26.03.2006.

У подальшому, ОСОБА_6 повторно обраний на посаду Солотвинського селищного голови 11.11.2010 та 05.11.2015 за результатами виборів депутатів Солотвинської селищної ради та селищного голови.

ОСОБА_6 у приміщенні адміністративної будівлі Солотвинської селищної ради (смт Солотвино, вул. Харківська, 1, Тячівського району Закарпатської області, України), більш точне місце в ході досудового розслідування не встановлено, у період часу з 07.04.2006 по 29.11.2012, інший більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, здійснив підробку іншого офіційного документа, а саме державного акта на право власності на земельну ділянку серії IV-ЗК № 039300 від 11.03.1999, виданого на ім?я ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді Солотвинського селищного голови лише з 07.04.2006, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх наслідки, достовірно знаючи, що він 11.03.1999 не був головою Солотвинської селищної ради народних депутатів та не мав повноважень на підписання державних актів на право приватної власності на землю, власноручно підписав державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 від 11.03.1999, форма якого

-2-

затверджена постановою Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» (в редакції 1993 року), виданого на ім?я ОСОБА_10 , мешканця АДРЕСА_2 , на земельну ділянку загальною площею 0,475 га, тим згідно ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції 1993 року) та ст. 126 ЗК України (в редакції до 2012 року) надав право останньому на володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Згідно висновків комплексної судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 01.11.2017 № 6089-6094, розроблена технічна документація на земельну ділянку, що розташована на території Солотвинської селищної ради по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,475 га, яка не відповідає вимогам п.1.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 за № 28.

Також, має місце порушення меж земельних ділянок № 25 та № 27, зокрема накладення частини земельної ділянки № 29, згідно державного акта серії IV-3К № 039300 від 11.03.1999, на вищезазначені сусідні земельні ділянки.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18.03.2016 під № 4/49, проведеної завідувачем сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_11 , підпис на «Державному акті на право приватної власності на землю», серії IV-3К № 039300 від 11.03.1999 у графі «Голова Солотвинської селищної Ради народних депутатів» навпроти прізвища ОСОБА_6 , виконаний особисто ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку судовотехнічної експертизи документів від 11.07.2016 за № 4/145 відтиск печатки на «Державному акті на право приватної власності на землю» IV-3К № 039300 від 11.03.1999, відповідає експериментальному відбитку печатки IV-3К № 039300 від 11.03.1999, експериментальному відбитку печатки виконавчий комітет Солотвинської селищної Ради, що свідчить про накладення печатки нового зразка на цей державний акт вже після 2002 року.

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів від 09.08.2016 за № 4/199 друкований текст у «Державному акті на право приватної власності на землю», серії IV-3К № 039300 від 11.03.1999, виконаний різними друкарськими машинками за моделлю (тип, марка). Також, спочатку був виконаний друкований текст, а потім нанесені відбитки круглих гербових печаток, що також свідчить про накладення печатки нового зразка на цей державний акт вже після 2002 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а саме у підробленні іншого офіційного документа, який видається установою і який надає право, з метою використання його іншою особою.

Рішення суд мотивував тим, що подія кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 мала місце в період з 07.04.2006 по 29.11.2012, й у відповідності до вимог ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України є кримінальним проступком, тому строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності сплив. Також судом враховано і те, що ОСОБА_6 від слідства та суду не ухилявся та не вчинив нового злочину, з часу вчинення ОСОБА_6 інкримінованого кримінального правопорушення, минуло більше трьох років, обвинувачений подав до суду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності.

-3-

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду від 09.02.2024 в частині вирішення питання речових доказів та постановити нову, якою речовий доказ державний акт на право приватної власності на землю серії IV ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_8 , повернути власнику. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_12 вказує на те, що органом досудового розслідування встановлено тільки те, що ОСОБА_6 , у невстановленому місці та у невстановлений час здійснив підробку державного акту на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300 від 11.03.1999 шляхом його підписання, достовірно знаючи, що у 1999 році він не був головою селищної ради. При цьому звертає увагу на те, що законність процедури видачі державного акту доведена рішенням Апеляційного суду Закарпатської області 27.11.2013, яке залишено без змін ухвалою Верховного суду України від 21.04.2016. В даних судових рішеннях також спростовано висновки судової земельно-технічної експертизи, проведеної в рамках даного кримінального провадження та на які посилався прокурор в обвинувальному акті, вказуючи, що акт виданий з порушенням інструкції про складання таких актів та наявні накладення на суміжні земельні ділянки. Експерти проводили дослідження без урахування вказаних судових рішень, якими скасовано акти на землю суміжних землекористувачів, зокрема ОСОБА_13 , якому видали державний акт без рішення селищної ради, що і було підставою його скасування. В матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вчинення ОСОБА_6 підробки державного акту, який до того ж свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, про що зазначив у клопотанні про закриття кримінального провадження. Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги та безпідставно не повернув власнику його майно - державний акт на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300 від 11.03.1999, яке було визнано речовим доказом, після закриття кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 та їх хахисника-адвоката ОСОБА_14 , на підтримання доводів апеляційної скарги, промову прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин провадження в їх сукупності, з дотриманням вимог щодо кримінального та кримінального процесуального закону.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ухвала Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 вимогам ст. 370 КПК України відповідає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, тобто у підробленні іншого офіційного документа, який видається установою і який надає право, з метою використання його іншою особою.

Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження, які поділяються на реабілітуючи та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать такі: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Відповідно, всі інші підстави є нереабілітуючими, в тому числі звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності і передбачають констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення.

-4-

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Під час судового розгляду захисник-адвокат ОСОБА_15 заявив клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, із подальшим закриттям кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Щодо задоволення заявленого захисником клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності не заперечував обвинувачений ОСОБА_6 під час судового засідання, зазначивши про зрозумілість наслідків закриття кримінального провадження з наведених підстав.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Діючи відповідно до вимог зазначеного закону, суд першої інстанції невідкладно розглянув по суті заявлене стороною захисту клопотання та дійшов висновку, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 слід закрити з нереабілітуючих підстав, а також вважав за необхідне речовий доказ: Державний акт на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_8 , зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Учасниками судового провадження не оскаржується в апеляційному порядку сам факт звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358 КК України на підставі ст. 49 КК України із закриттям кримінального провадження, а порушується питання виключно щодо вирішення судом питання речового доказу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, постановою слідчого про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 2430.09.2015, Державний акт на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_8 , було визнано речовим доказом.

Положеннями ч. 9 ст. 100 КПК України передбачено, що питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Як убачається з ухвали від 09.02.2024, судом першої інстанції на виконання вищенаведеної норми процесуального закону, прийнято рішення про залишення речового доказу державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300, виданого на ім`я ОСОБА_8 , в матеріалах кримінального провадження.

-5-

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_14 про повернення ОСОБА_16 державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300, оскільки такий у цьому кримінальному провадженні був визнаний речовим доказом та його доля була вирішена в порядку передбаченому КПК України.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , колегія суддів враховує таке.

Частиною 3 статті 100 КПК України зокрема визначено, що документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили (ч. 9 ст. 100 КПК).

Згідно з нормою пункту 7 частини 9 статті 100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а саме у підробленні іншого офіційного документа (Державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300), який видається установою і який надає право, з метою використання його іншою особою.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Цією ж ухвалою в порядку ст. 100 КПК України судом вирішено питання речового доказу, про повернення якого ставиться питання адвокатом ОСОБА_7 .

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд. У п. 40 рішення по справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03.04.2008, заява № 3236/03, ЄСПЛ зазначив, що «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див, mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (980Ц 72) (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х)».

У частині 3 статті 100 КПК України зазначено, що за клопотанням володільця документа слідчий, прокурор, суд можуть видати копії цього документа, за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії.

Отже вказана норма містить умовну вимогу до клопотання про надання оригіналу документа, який повинен зберігатися в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання, а саме обґрунтування необхідності отримання оригіналу документа на підтвердження наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру, оскільки вирішення питання про повернення оригіналу документа, доля якого вже вирішена відповідним рішенням суду, може призвести до фактичної зміни раніше ухваленого рішення в цій частині.

-6-

Разом з тим, видача оригіналів документів, які визнані речовими доказами у кримінальному провадженні є правом, а не обов`язком суду, а тому, враховуючи та оцінюючи сукупністю всіх чинників у даному кримінальному провадженні при вирішенні питання повернення оригіналу документу, який фактично є предметом вчинення кримінального правопорушення, посилання адвоката ОСОБА_7 на безпідставність висновку суду першої інстанції з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вчинення ОСОБА_6 підробки державного акту, який до того ж свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, ґрунтуються виключно на власному трактуванні обставин кримінального провадження та відповідних положень КПК України.

Більш того, зазначені обставини були предметом перевірки та оцінки суду першої інстанції в порядку ст. 537-539 КПК України, відповідно до яких ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про повернення речового доказу в даному кримінальному провадженні, а саме Державного акта на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300, виданого на ім`я ОСОБА_8 , який згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 постановлено зберігати в матеріалах кримінального провадження (ухвала суду від 23.02.2024, залишена без змін ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25.04.2024).

Таким чином доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 про незаконність й необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду від 09.02.2024 з огляду на положення ст. 100 КПК України, згідно яких доказ у кримінальному провадженні повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків передбачених ст. 160-166, 170-174 КПК України, та вказаний вище документ необхідний для підтвердження права власності є неспроможними та не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні при вирішення питання щодо правомірності прийнятого судом рішення, в тому числі й щодо вирішення питання речового доказу.

При цьому суд уважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6§1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу те, що як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, заява № 49684/99, § 30).

Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали судом дотримано передбачені кримінальним процесуальним законодавством вимоги, порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали, в тому числі за вимогами та

-7-

обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду стороною захисту не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 про звільнення ОСОБА_17 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - без змін.

На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді