Номер провадження 11-сс/816/623/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

12 грудня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/10641/24 за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 23.10.2024 про арешт майна,

установила:

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт т/з і повернути даний т/з у законне володіння в/ч, оскільки стороною обвинувачення не доведені обставини, які б підтверджували намагання власника майна вчинити будь-які дії з цим майном, направлені на перешкоджання кримінальному провадженню, а слідчий мав достатньо часу для проведення слідчих дій з метою фіксації відомостей, необхідних для з`ясування фактичних обставин кримінального провадження. Арештований т/з використовується під час виконання завдань з перевезення особового складу в/ч, який приймає безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки.

22.10.2024 до Зарічного районного суду м. Суми з клопотанням про арешт майна погодженим із прокурором Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, звернувся ст. слідчий Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР у м. Полтаві, яке обґрунтував тим, що здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001763 від 16.10.2024 за ч. 1 ст. 415 КК за фактом того, що 16.10.2024 близько 12-30 на автодорозі Р61 Суми-Конотоп-Батурин біля с. Калинівка Сумського району військовослужбовець ОСОБА_8 , керуючи т/з Toyota Hilux, в. н. з. НОМЕР_1 , здійснив маневр обгону ліворуч, внаслідок чого сталось лобове зіткнення із іншим т/з Volkswagen Passat, н. з. НОМЕР_2 під керуванням військовослужбовця ОСОБА_9 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження.

16.10.2024 в ході огляду місця події ДТП був вилучений т/з Toyota Hilux та ОСОБА_10 .

Зважаючи, що вилучене в ході огляду місця події т/з можуть бути використані як докази в даному кримінальному провадженні, тому слідчий просив накласти на них арешт.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 23.10.2024 вказане клопотання слідчого задоволене і накладений арешт. Своє рішення слідчий суддя суду першої інстанції умотивував тим, що існує необхідність збереження вилученого в ході огляду майна з метою його збереження як речового доказу в кримінальному провадженні.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від прокурора ОСОБА_11 , представника власника майна ОСОБА_12 надійшли письмові клопотання про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі сторін провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її проголошення, а згідно ч. 3 ст. 395 цього Кодексу якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. При цьому пропущений із поважних причин процесуальний строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду (ч. 1 ст. 117 КПК).

Ухвала слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми постановлена 23.10.2024 без участі представника власника майна, тому колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки цей процесуальний термін пропущений власником майна з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга представника власника майна підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а згідно ч. 3-4 цієї статті у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу; у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК. При цьому заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК).

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 1-2, 4 ст. 173 КПК).

Здійснивши розгляд клопотання слідчого про арешт майна та задовольнивши його, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку про необхідність арешту вилученого майна, оскільки це майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, внаслідок чого існує необхідність його збереження як речового доказу.

Разом з тим, вказані вище висновки слідчого судді не в повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, належним чином не умотивовані та не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, при вирішенні зазначеного вище питання слідчим суддею суду першої інстанції не були дотримані в повному обсязі вимоги ст. 170-173 КПК, не з`ясовані і не досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно юридичних осіб (учасників кримінального провадження), а саме наявність правової підстави для арешту майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Як убачається з матеріалів клопотання, слідчим ОВС Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР у м. Полтаві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001763 від 16.10.2024 за ч. 1 ст. 415 КК за фактом того, що 16.10.2024 близько 12-30 на автодорозі Р61 Суми-Конотоп-Батурин біля с. Калинівка Сумського району військовослужбовець ОСОБА_8 , керуючи т/з Toyota Hilux, в. н. з. НОМЕР_1 , здійснив маневр обгону ліворуч, внаслідок чого допустив лобове зіткнення із іншим т/з Volkswagen Passat, н. з. НОМЕР_2 , не зареєстрованим в Україні, під керуванням військовослужбовця ОСОБА_9 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження і був доставлений до лікарні.

Оскільки т/з можуть бути використані як докази в кримінальному провадженні № 0001763 від 16.10.2024 за ч. 1 ст. 415 КК, тому слідчий в ході огляду місця події ДТП 16.10.2024 вилучив вказані т/з Toyota Hilux та ОСОБА_10 .

Згідно приписів ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення; документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 цієї статті.

Тобто, речові докази - це приєднані до кримінального провадження предмети, що були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або були об`єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, тобто всі предмети, які можуть бути засобами для розкриття кримінального правопорушення і виявлення винних або для спростування підозри (обвинувачення) чи пом`якшення відповідальності підозрюваного (обвинуваченого). Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи. Серед цих предметів можна виділити продукти злочинної діяльності (фальшиві гроші, продукти харчування тощо).

Предмети, що можуть бути речовими доказами, виявляються при огляді місця події, обшуку, виїмці та провадженні деяких інших слідчих дій. Їх можуть також принести до слідчих органів чи суду - підозрюваний, обвинувачений, потерпілий та інші учасники процесу, будь-які громадяни. Речові докази повинні бути уважно оглянуті, по можливості сфотографовані, докладно описані в протоколі огляду і приєднані до кримінального провадження, зберігаються при кримінальному провадженні, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, слідства і суду або передаються для зберігання відповідному підприємству, організації чи установі.

Установлені слідством фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 415 КК, які розслідуються Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР у м. Полтаві в кримінальному провадженні № 0001763 від 16.10.2024, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказаний т/з Toyota Hilux, в. н. з. НОМЕР_1 безпосередньо стосується предмета розслідування кримінального провадження, може бути знаряддям кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК, що дає законні підстави для його арешту як речового доказу з метою його збереження, тобто підстави для втручання у права осіб, які володіють арештованим майном для забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права юридичної особи, яка володіє арештованим майном, та у їх інтереси з метою забезпечення кримінального провадження.

Однак такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1, ч. 2 п. 4 ст. 131, ч. 1 ст. 132 КПК) і не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 3, 5-6 ст. 132 КПК).

Вирішуючи питання щодо об`єму (кількості), законності і обґрунтованості арешту майна, колегія суддів враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети можливо за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, а застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі т/з є надмірними і такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника власника майна про можливі негативні наслідки від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, який застосував слідчий суддя суду першої інстанції, тому ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, незважаючи, що рішення слідчим суддею ухвалене у межах його дискреційних повноважень та за процедурою і у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, але одночасно не у повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а арешт не накладений на засадах розумності та співмірності.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу слідчого судді в частині арешту майна в/ч та постановити нову ухвалу про арешт майна, але лише із забороною його відчуження, залишивши в/ч право на користування і володіння т/з Toyota Hilux, в. н. з. НОМЕР_1 , так як цей т/з використовується в/ч під час виконання завдань з перевезення особового складу в/ч, який приймає безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки, а слідчий мав достатньо часу для проведення первинних слідчих дій з метою фіксації відомостей, необхідних для з`ясування фактичних обставин кримінального провадження. При цьому колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не доведені обставини, які б підтверджували намагання в/ч вчинити будь-які дії з цим т/з, які б були направлені на перешкоджання кримінальному провадженню.

В іншій частині ухвалу слідчого судді суду першої інстанції щодо арешту т/з Volkswagen Passat, н. з. НОМЕР_2 , не зареєстрованого в Україні, колегія суддів вважає законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_13 процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 23.10.2024.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 23.10.2024 про арешт майна скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу.

Клопотання старшого слідчого в ОВС Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР у м. Полтаві ОСОБА_14 про арешт майна задовольнити частково.

Накласти арешт на т/з Toyota Hilux, в. н. з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності в/ч НОМЕР_3 , шляхом заборони в/ч відчужувати цей т/з, без обмеження права володіння та користування т/з.

Накласти арешт на т/з Volkswagen Passat, н. з. НОМЕР_2 , що не має реєстрації на території України, шляхом заборони його відчуження, розпорядження і користування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4