Провадження № 11-кп/824/311/2025 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю:

прокурора - ОСОБА_7

обвинуваченої (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

потерпілого - ОСОБА_12

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0004914 від 20.05.2018 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Херсон, громадянку України, з вищою освітою, непрацюючу, розлучену, яка має двох неповнолітніх дітей, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованихмінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік;

звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності;

задоволено частково цивільний позов ОСОБА_14 до ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 , 19 травня 2018 року о 15 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyundai» моделі «Tucson», номерний знак НОМЕР_1 , наближаючись до регульованого світлофорним об`єктом перехрестя вулиць Мистецька та проспекту В.Лобановського, порушуючи вимоги пунктів 2.3.б), 8.7.3.е), 8.10 Правил дорожнього руху України, виїхала на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, не зупинилась перед пішохідним переходом та здійснила зіткнення на пішохідному переході із неповнолітнім пішоходом ОСОБА_12 , який переходив проспект Лобановського на зелений сигнал світлофора. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_12 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої указав на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного вироку у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, та неповнотою судового розгляду. Так, істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, на переконання сторони захисту, полягали в тому, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні було проведено неуповноваженими особами, оскільки доручення начальника слідчого відділу Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_15 від 21.05.2018 про проведення досудового розслідування було підписано іншою особою, а саме начальником відділення слідчого відділу ОСОБА_16 , який не є керівником органу досудового розслідування та не наділений повноваженнями, передбаченими ст. 39 КПК України. Крім того, матеріали кримінального провадження не містять постанови про визначення групи слідчих, що указує на недопустимість доказів отриманих під час проведення досудового розслідування внаслідок зібрання їх неуповноваженою особою. Також, стороною захисту звернуто увагу на ту обставину, що наявні в матеріалах кримінального провадження постанови заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 про призначення групи прокурорів від 21.05.2018 та від 25.09.2018 не були підписані, що беззаперечно на переконання останнього указує на те, що процесуальне керівництво в цьому кримінальному провадженні здійснювалось неуповноваженими прокурорами. Поряд з цим, захисник звернув увагу, що під час розгляду вказаного кримінального провадження місцевим судом не було надано належну оцінку висновку експерта № 1112/е від 05.07.2018, оскільки вказану експертизу було проведено з грубим порушенням як вимог кримінального процесуального законодавства так і вимог Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6. Обґрунтовуючи свої доводи в цій частині, захисник зазначив, що зі змісту указаної вище експертизи вбачається, що для її проведення було залучено лікаря-рентгенолога, однак будь-які анкетні дані щодо вказаного лікаря та його підпис відсутній в експертизі. Вважав, що залучення до проведення судово-медичної експертизи лікаря-рентгенолога у якості фахівця у відповідній галузі медицини повинно відбувається лише за погодженням з особою, яка призначила експертизу, в цьому випадку слідчим суддею. Невідповідність висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, на переконання сторони захисту, проявилось в тому, що покладені в основу обвинувального вироку показання свідків, а також циклограма роботи світлофору спростовують висновки суду про те, що потерпілий ОСОБА_12 переходив дорогу по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору та навпаки підтверджують той факт, що потерпілий перебігав дорогу на червоний сигнал світлофору для пішоходів. Також апелянт вважав, що висновок судово-медичної експертизи № 1112/е від 05.07.2018 не містить відповіді на постановлене експерту запитання щодо механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілого, оскільки у ньому наявні лише припущення експерта, що в свою чергу указує про те, що експертом не встановлено механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого, а отже і механізм вказаної дорожньо-транспортної пригоди, що в категорії таких проваджень має важливе значення для встановлення причино-наслідкового зв`язку. Також сторона захисту вважала безпідставними висновки суду в частині того, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди обвинувачена ОСОБА_8 керувала технічно справним транспортним засобом, оскільки такі висновки не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду, та навпаки спростовуються ними, а саме висновками судових автотехнічних експертиз, проведених стороною захисту, які долучені до матеріалів провадження. Так, відповідно до висновку експерта № 21976/18-52 від 12.11.2018 слідує, що гальмівна система автомобіля «Хюндай» на момент дорожньо-транспортної пригоди могла знаходитися у несправному стані (скритий дефект або аварійна поломка). Виявити несправність у гальмівній системі перед виїздом або під час експлуатації можливо в разі застосування водієм інтенсивного гальмування (екстреного), а не робочого гальмування під час руху автомобіля. Крім того, відповідно до висновку експерта № 28367/18-52 від 28.12.2018 у вказаній дорожньо-транспортній обстановці водій ОСОБА_8 з моменту виникнення у неї небезпеки для руху не мала технічної можливості застосувати екстрене гальмування задля уникнення наїзду на пішохода ОСОБА_12 , тобто технічної можливості попередити даний наїзд шляхом виконання п. 12.3 ПДР України. За наведених обставин вважав, з технічної точки зору, ця дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення гальмівних властивостей автомобіля «Хюндай». Поряд з цим, захисник вважав безпідставним не взяття судом до уваги висновку експерта № 28367/18-52 від 28.12.2018 з підстав отримання його поза межами досудового розслідування та не відкриття стороні обвинувачення. Такі висновки суду, на думку захисника є хибними, оскільки 19.11.2018 сторона захисту зверталась до слідчого судді з клопотанням про проведення судової автотехнічної експертизи, яке судом було задоволено. За результатами проведеної експертизи експертами було складено висновок від 28.12.2018, а досудове розслідування було завершено лише 29.12.2018, що указує про те, що висновок експерта отримано стороною захисту в межах досудового розслідування, та відкрито прокурору 23.01.2019 в порядку ч. 11 ст. 290 КПК України. Неповнота судового розгляду на переконання апелянта проявилась у тому, що судом безпідставно були відхилені клопотання сторони захисту щодо призначення певних судових експертиз, що, на переконання апелянта, призвела до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення, оскільки під час судового розгляду залишились недослідженими обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного судового рішення. За наведених обставин просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпання можливості їх отримати. Також просив вирішити питання щодо речових доказів та процесуальних витрат, а також залишити без розгляду цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_14 .

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченої та її захисників, які апеляційну скаргу підтримали, підтвердили доводи вказаної апеляційної скарги та просили її задовольнити;

прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення;

потерпілого та представника потерпілого, які також заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок без змін;

дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Як вбачається з вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року, визнаючи ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, суд послався на такі досліджені в судовому засіданні докази: покази потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , витяг з ЄРДР за № 0004914 від 20.05.2018, в якому зафіксовані відомості про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 19.05.2018 о 15 год. 30 хв. на просп. Лобановського; протокол огляду місця події від 19.05.2018 за участю водія ОСОБА_8 , батька потерпілого - ОСОБА_14 і понятих, згідно з яким на регульованому автоматичним світлофором перехресті проспекту В.Лобановського та вул. Мистецької відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд транспортного засобу Hyundai під керуванням водія ОСОБА_8 на пішохода ОСОБА_12 з долученою до нього фототаблицею, світлини якої відображають загальний вигляд перехрестя, наявні на ньому дорожні знаки, дорожню розмітку, світлофорні об`єкти; схему місця ДТП, яка містить дані про дорожню горизонтальну розмітку, світлофорні об`єкти, відстань між об`єктами, ширину смуг та проїзних частин доріг, при цьому напрямок руху автомобіля і місце зіткнення на схемі не відображені; розписку від 19.05.2018 про обов`язок ОСОБА_8 зберігати автомобіль, не проводити ремонтно-відновлювальні роботи (не ремонтувати), не відчужувати та не передавати іншим особам без відповідного дозволу або до прийняття рішення по матеріалах ДТП; рапорти на ім`я начальника Голосіївського УП ГУНП, які були зафіксовані у журналі ЄО за № 31591, 31413; доручення начальника слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 від 21.05.2018 про проведення досудового розслідування за фактом вищезазначеної ДТП слідчому ОСОБА_20 , який у той саме день повідомляє керівника Київської місцевої прокуратури №1 про початок досудового розслідування за № 0004914; повідомлення заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 від 21.05.2018 про призначення групи прокурорів у цьому провадженні у складі ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , про що також винесено відповідну постанову від 21.05.2018; постанова від 21.05.2018 про визнання автомобіля Hyundai, який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , речовим доказом; повідомлення заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 від 25.09.2018 про зміну грипу прокурорів у цьому провадженні, та постановою визначає її у складі прокурорів: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 про що також винесено відповідну постанову від 21.05.2018; заяву ОСОБА_14 від 22.05.2018 про визнання законним представником потерпілого та постанова начальника відділення СВ Голосіївського УП ОСОБА_16 про визнаний його законним представником потерпілого; довідку № 9856 від 19.05.2018 про надання ОСОБА_12 медичної допомоги; постанову слідчого ОСОБА_20 від 14.06.2018 про залучення адвоката ОСОБА_13 представником законного представника потерпілого; висновок судово-медичної експертизи №1112/е; висновок №12-1/1686 від 19.09.2018; циклограму КП «Центр організації дорожнього руху» згідно з якою у період з 15 год. по 16 год. 19.05.2018 працював світлофорний об`єкт, розташований на просп. Лобановського та вул. Мистецька; висновок експерта Київського НДЕКЦ ОСОБА_26 за № 12-1/1889 від 18.10.2018; постанову керівника Київської місцевої прокуратури № 1 від 20.11.2018 про продовження строків досудового розслідування до 25.12.20184 та інші докази.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про визнання ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Як вже зазначалось судом, положеннями ст. 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури «fair procedure» (у європейській системі), «dut procyes» (у американській системі) є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 20.05.2018 року до ЄРДР за № 0004914 були внесені відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Як вбачається з долучених прокурором в судовому засіданні від 12.12.2019 року під час судового розгляду в суді першої інстанції матеріалів кримінального провадження, досліджених судом апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту, 21 травня 2018 року слідчий СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_20 повідомив керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_27 про початок досудового розслідування кримінального провадження № 0004914 за фактом вчинення 19.05.2018 дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 8 том 2).

Постановою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 від 21.05.2018 призначено групу прокурорів у складі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 для забезпечення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0004914 від 20.05.2018 (а.с. 10 том 2), про що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 повідомив начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві (а.с. 9 том 2).

Постановою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 від 25.09.2018 призначено групу прокурорів у складі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 для забезпечення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0004914 від 20.05.2018 (а.с. 12 том 2), про що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 повідомив начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві (а.с. 11 том 2).

07.12.2018 року сторону захисту повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0004914, з якими вони ознайомились 27.12.2018 року шляхом фотографування, про що свідчить протокол про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 27.12.2018 року (а.с. 105 том 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, зазначених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 та частиною третьою статті 37 цього Кодексу.

За змістом статей 36, 37, 110 КПК України рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК України вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Разом з тим, під час розгляду вищевказаного кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, перевіряючи відповідні доводи апеляційної скарги захисника, було встановлено, що станом на час виконання вимог ст. 290 КПК України, а саме 27.12.2018 року, вищевказані постанови про призначення групи прокурорів від 21.05.2018 та від 25.09.2018 року, а також повідомлення начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві про призначення групи прокурорів не містили підпису заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_21 , про що свідчать фотокопії вказаних документів, зроблених захисником під час ознайомлення 27.12.2018 року з матеріалами кримінального провадження та витяги з інформацією про файли, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що прокурори ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 станом на 27.12.2018 року не мали передбачених ст. 36 КПК України повноважень щодо здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у цьому кримінальному провадженні, що в свою чергу свідчить про недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що вказані висновки не спростовані прокурором ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, а в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комп`ютерно-технічної експертизи та експертизи документів, яка, на думку захисника, надасть змогу визначити чи є ідентичними за змістом зображення документів, які здійснені під час фотографування документів на момент ознайомлення з ними із тими, що містяться в матеріалах судового провадження та надані прокурором, суд першої інстанції своєю ухвалою від 11.05.2021 року відмовив, чим позбавив захисника права на доведення перед судом своєї позиції.

Наведене свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника в цій частині.

Доводи апеляційної скарги захисника про здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні неуповноваженими особами, оскільки доручення начальника слідчого відділу Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_15 від 21.05.2018 про проведення досудового розслідування підписано іншою особою, а саме начальником відділення слідчого відділу ОСОБА_16 , колегія суддів також вважає переконливими.

За приписами статей 39, 110 та ч. 1 ст. 214 КПК України,крім постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, в матеріалах кримінального провадження має міститися також рішення керівника органу досудового розслідуванняпро призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, яка має бути у формі, що відповідає визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Разом з тим, якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПКУкраїни, то потрібно констатувати, що у відповідному кримінальному провадженні є процесуальне рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування (постанова ВС від 21.03.2023 у справі № 336/941/19).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема реєстру матеріалів досудового розслідування та протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування, постанова про призначення (визначення) групи слідчих до матеріалів кримінального провадження не долучалась. Натомість міститься доручення про проведення досудового розслідування від 21.05.2018 року, з якого вбачається, що начальником СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві капітаном поліції ОСОБА_15 відповідно до вимог ст. 39 та ст. 214 КПК України доручено слідчому СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_20 провести досудове розслідування за фактом ДТП від 19.05.2018 року, вжити всіх заходів щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального правопорушення та прийняти законне процесуальне рішення в передбачені законом строки (а.с. 7 том 2).

Вирішуючи питання щодо відповідності вказаного доручення вимогам КПКУкраїни, що необхідно для визначення можливості його використання як процесуального рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, колегія суддів звертає увагу на наявність обґрунтованого сумніву щодо підписання вказаного доручення начальником СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві капітаном поліції ОСОБА_15 , адже, як дійсно вказав захисник, вказаний підпис візуально схожий з підписом начальника відділення СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_16 . При цьому, як вбачається з журналу судового засідання від 09.01.2020 року прокурор вказав, що ОСОБА_16 має права керівника органу досудового розслідування, оскільки є начальником відділення, тобто фактично не заперечував, що підпис не належить начальнику СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві капітану поліції ОСОБА_15 .

Враховуючи, що встановити кому саме - начальнику СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві капітану поліції ОСОБА_15 чи начальнику відділення СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_16 належить наявний на дорученні підпис не вдалось, оскільки судом першої інстанції було відмовлено у призначенні почеркознавчої експертизи та/або виклику ОСОБА_15 для дачі пояснень з цього приводу, наявне в матеріалах справи доручення від 21.05.2018 року не можна вважати таким, що містить всі визначені кримінальним процесуальним законом реквізити, а саме прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла таке рішення та її підпис, які дають підстави для його віднесення до процесуального рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. При цьому, судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. В необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто. У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст (Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ Україні № 6 від 17.01.95).

Як вбачається з висновку експерта № 1112/е від 05.07.2018 (а.с. 75-78 том 2), для проведення судово-медичної експертизи експерту було надано медичну довідку № 9856 від 19.05.2018 із Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2 на ім`я ОСОБА_12 , 13 років; 1 цифровий фото-ренген-знімок, на підставі яких було визначено ступінь тяжкості заподіяного тілесного ушкодження, що є однією з обставин, яка підлягає обов`язковому доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України.

Разом з тим, оригінали вказаних документів відсутні в матеріалах кримінального провадження і на клопотання сторони захисту про її витребування, ні прокурор, ні потерпілий вказані документи протягом судового розгляду в суді першої інстанції до матеріалів справи не долучили, що свідчить про пряме порушення ч. 3 ст. 99 КПК України, згідно з якою сторона кримінального провадження зобов`язана надати оригінал документа. Більше того, в ході судового розгляду експерта, який проводив експертизу також допитано не було, в задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи відмовлено.

Крім цього, під час апеляційного розгляду в суді апеляційної інстанції на запитання суду де перебувають наразі вказані медичні документи, ні прокурор, ні потерпілий жодної відповіді не надали, що свідчить про те, що протягом всього судового розгляду як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторона захисту була позбавлена була можливості ознайомитися зі змістом медичної довідки № 9856 від 19.05.2018 та цифровим фото-ренген-знімком, які покладені в основу висновку експерта, що не свідчить про забезпечення можливості реалізації стороною захисту їхніх процесуальних прав на доведення перед судом своєї позиції, що є прямим порушенням принципу змагальності.

Враховуючи, що матеріали кримінального провадження не містять оригінали медичної довідки № 9856 від 19.05.2018 та цифрового фото-ренген-знімку, тобто суд їх безпосередньо не досліджував, незважаючи на клопотання сторони захисту про це, то відомості, які містяться у вказаних документах, не можуть бути використані у цій справі як докази, а тому висновок експерта № 1112/е від 05.07.2018, в основу якого покладені вищевказані документи також не може бути визнаний належним та допустимим доказом.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, у вказаному кримінальному провадженні не встановлені достатні, допустимі та беззаперечні докази для доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України поза розумним сумнівом та вичерпані можливості їх отримати.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у вказаному кримінальному провадженні відсутня достатня сукупність достовірних доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а тому вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 неможливо визнати законним та обґрунтованим, і цей вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпанням можливості їх отримати, тобто із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Що стосується заявленого у вказаному кримінальному провадженні цивільного позову, то суд зазначає.

Відповідно до ст. 129 КПК України, рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31 березня 1989 року № 3 (зі змінами), у разі закриття кримінальної справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевказане, цивільний позов у кримінальному провадженні слід залишити без розгляду та роз`яснити цивільному позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Судові витрати у кримінальному провадженні слід віднести на рахунок держави, питання про речові докази вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна - скасувати.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Кримінальне провадження № 0004914 від 20.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов законного представника потерпілого - ОСОБА_14 залишити без розгляду.

Арешт, накладений на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 20.11.2018 року (справа № 752/11209/18, провадження № 1-кс/752/10260/18) на автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson», 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_8 - скасувати.

Речові докази: транспортний засіб автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , - залишити їй у власність.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4