ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001024 від 11.07.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Хмельницької області, с. Монастирок, громадянина України, із середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого:

- 07.06.2007 року Хмельницьким міським судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений з іспитовим строком на підставі ст.104 КК України;

- 13.03.2008 року Миронівським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України;

- 09.06.2009 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців;

- 18.04.2014 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 09.11.2018 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- 13.01.2021 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 21.11.2023 року звільнений по відбуттю покарання;

- 18.03.2025 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, -

встановив:

ОСОБА_6 , будучи неодноразово засудженим за скоєння умисних, корисливих злочинів, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена на шлях виправлення не став та скоїв нове умисне кримінальне правопорушення (злочин) за наступних обставин.

11.07.2024 року близько 09:50 год. ОСОБА_6 проходячи повз будинку по вул. Буніна, 38 в м. Одеса та помітив поряд із ним припаркований мопед марки «Honda Dio», синього кольору, державні номерні знаки НОМЕР_1 , vin-code: НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_7 та реалізуючи раптово виниклий корисливий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, усвідомлюючи противоправний характер своїх дій, передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання підійшов до вказаного мопеда та за допомогою ключа, що перебував у замку запалення, запустив двигун, сів за кермо, тим самим установивши контроль над транспортним засобом, та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, чужим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 5000 гривень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, не оспорюючи при цьому обставини злочину, які викладені в обвинувальному акту.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився незважаючи на належне сповіщення про дату, час та місце судового розгляду, водночас надав до суду про здійснення судового розгляду за його відсутності. З урахуванням думки учасників судового провадження, які вважали за можливе розглядати справу за відсутності потерпілого, суд дійшов висновку про проведення судового розгляду без участі потерпілого.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , дослідження доказів, що стосуються особи обвинуваченого, досудової доповіді, складеної органом пробації, а також тих, що стосуються речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_6 дав суду показання про те, що у вказані в обвинувальному акті дату та час, 11.07.2024 року близько 09:50 год. він йшов на роботу та побачив біля будинку по вул. Буніна у м. Одесі мопед марки «Хонда», в якому були ключі запалення. Так, він підійшов до вказаного мопеду, завів його та поїхав на ньому додому з метою його подальшого привласнення. Приїхавши додому, він пішов в душ, помився та зрозумів, що скоїв злочин. В подальшому, він побачив, що біля мопеду стоять оперативні працівники, які знайшли мопед по трекеру, він вийшов, зізнався у злочині та віддав їм ключі від нього. Потерпілого він не бачив, та після подій ніколи з ним не бачився.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортними засобом, вчинене повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний корисливий злочин, який у відповідності до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

ОСОБА_6 має місце реєстрації та постійного місця проживання, перебуває у цивільному шлюбі, має на утримані двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, відомостей щодо його перебування на обліку у лікаря психіатра немає.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд відносить щире каяття.

Щире каяття обвинуваченого полягає у визнанні обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події злочинів, у тому числі їх час, місце та спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так, обвинувачений повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, а також проявив готовність понести кримінальну відповідальність. Окрім того, потерпілий в рамках наявного кримінального провадження до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру не заявляв.

Разом із цим, судом також приймається до уваги досудова доповідь органу пробації, згідно якої враховуючи особистість обвинуваченого, його способу життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального, дуже високий рівень ризику небезпеки для суспільства, орган пробації дійшов висновку, що виправлення особи ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

З урахуванням вказаних обставин, а також того факту, що обвинувачений заявив про визнання винуватості, відверто засудив свій вчинок, зробив для себе позитивні висновки, а потерпілий в рамках наявного кримінального провадження до обвинуваченого претензії матеріального та морального характеру не заявляв, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_6 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 289 КК України.

При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливих злочинів, які вчиняв з певною систематичністю, та він реально відбував призначене покарання і, після звільнення з місць позбавлення волі, знов вчинив умисний корисливий злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення, відчуття безкарності за вчинене та схильність до вчинення злочинів, отже його виправлення можливо лише в ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання.

За встановлених обставин, суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі, не вбачає підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 .

Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину визнав, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні двох малолітніх дітей, з врахуванням конкретних обставин справи, відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, суд керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у мінімальних межах, передбачених частиною санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинений ОСОБА_6 злочин, та яке обвинувачений повинен відбувати реально в ізоляції від суспільства.

Також, з огляду на встановлені у цій справі обставини, з урахуванням особи обвинуваченого, який схильний до вчинення корисливих злочинів, відбувши реально покарання у виді позбавлення волі, продовжує злочинну діяльність з вчинення корисливих злочинів, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_6 також додаткове покарання у виді конфіскації всього майна, яке є його власністю.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі саме у мінімальних межах санкції частини статті, за якою ОСОБА_6 визнається судом винним, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

На переконання суду таке порання буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст.50 КК України і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного».

Також, суд враховує, що ОСОБА_6 18.03.2025 року засуджений Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, водночас злочин у вчиненні якого ОСОБА_6 визнається винним у даному кримінальному провадженні, вчинений ним до ухвалення попереднього вироку, який в силу положень ч. 4 ст. 70 КК України має виконуватись окремо.

Такого висновку суд приходить з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч.1 ст.70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17 (провадження № 51-3600кмо20), якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Таким чином, враховуючи що ОСОБА_6 був засуджений 18.03.2025 року Суворовським районним судом м. Одеси за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.190 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, від відбування якого його було звільнено на підставі ст. 75 КК з випробуванням на строк 2 роки і, цей вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на день ухвалення цього вироку зберігає свою законну силу, а злочин за вчинення якого ОСОБА_6 засуджується у цьому провадженні, був вчинений до ухвалення Суворовським районним судом м. Одеси вироку 18.03.2025 року, та новим вироком ОСОБА_6 призначається покарання, яке він має відбувати реально, тому положення ч.4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку в даному випадку не застосовуються і, суд приймає рішення про необхідність самостійного виконання вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2025 року.

Судом також встановлено, що у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_6 фактично був затриманий 11.07.2024 року та перебував під вартою з 12 липня 2024 року у зв`язку із застосуванням до нього ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2024 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом із цим, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

Таким чином, в силу положень ч. 5 ст. 72 КК України в строк призначеного покарання за даним вироком обвинуваченому ОСОБА_6 слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення, зокрема в період з 11.07.2024 року по 19.07.2024 року, з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд враховуючи ризики, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, що були підставою для застосування відносно ОСОБА_6 такого запобіжного заходу, як нічний домашній арешт, не зменшились та не перестали існувати, не вбачає підстав для зміни або скасування обраного відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Водночас, з набранням вироком законної сили з метою його виконання обвинуваченого ОСОБА_6 слід затримати та взяти під варту.

В силу ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_6 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати за надання послуг КУ «Центр інтегрованої системи відеоспостереження та відеоаналітики міста Одеси (Центр «077»), згідно Акту №01.1-13/255з від 05.08.2024 року у сумі 240 (двісті сорок) гривень 99 (дев`яносто дев`ять) копійок.

Питання про долю речових доказів суд вирішує у відповідності до положень ст. 100 КПК України, зокрема визнанні постановами слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 11.07.024 року, 12.07.2024 року та від 21.08.2024 року речовими доказами, а саме: мопед марки «Honda Dio», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code: НОМЕР_2 , ключі від мопеду «Honda» вилучені до сейф пакету №PSP 1090594 в ході проведення обшуку під час затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України від 11.07.2024 року, слід залишити у його законного володільця; цифровий диск з відео файлами наданими КУ «Центр інтегрованої системи відео спостереження та відео аналітики міста Одеси (Центр «007»), слід залишити в матеріалах кримінального провадження, до якого він долучений.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_6 .

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

В силу ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування призначеного ОСОБА_6 покарання, строк його попереднього ув`язнення в період часу з 11 по 19 липня 2024 року, з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту, обраний обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили, залишити без змін, а з набранням вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_6 затримати та взяти під варту.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2025 року, виконувати самостійно.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за надання послуг КУ «Центр інтегрованої системи відеоспостереження та відеоаналітики міста Одеси (Центр-«077»), згідно Акту №01.1-13/255з від 05.08.2024 року у сумі 240 (двісті сорок) гривень 99 (дев`яносто дев`ять) копійок.

Речові докази:

- мопед марки «Honda Dio», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , vin-code: НОМЕР_2 , ключі від мопеду «Honda» вилучені до сейф пакету №PSP 1090594 в ході проведення обшуку під час затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України від 11.07.2024 року залишити у його законного володільця;

- цифровий диск з відео файлами наданими КУ «Центр інтегрованої системи відео спостереження та відео аналітики міста Одеси (Центр «007»), залишити в матеріалах кримінального провадження, до якого він долучений.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної силипісля закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/15133/24

Номер провадження № 1-кп/522/825/25

Головуючий суддя ОСОБА_1