ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/240/25
Номер справи місцевого суду: 766/2466/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

13 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року в кримінальному провадженні №0000566 від 08 грудня 2022 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, терміном до 21 березня 2025 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року скасувати та обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною покидати житло у період часу з 21:00 год. до 07:00 год. з місцезнаходженням у м.Херсоні за місцем постійного мешкання, а також покладенням обов`язків прибувати на усі виклики суду, не відлучатись з визначеного місця перебування (м.Херсон), утримуватись від спілкування зі свідками сторони обвинувачення, повідомляти суд про місце роботи, зміну місця роботи, носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначив, що постановляючи ухвалу про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд допустив порушення права на захист, в тому числі у зв`язку з тим, що не розглянув заяви про відвід колегії суддів, а також положення законодавства щодо можливості тримання особи під вартою лише за мотивованим рішенням суду.

Вказує, що 16 січня 2025 року через адміністрацію установи попереднього ув`язнення отримав клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. У вказаному клопотанні прокурор посилався на рішення Європейського суду з прав людини, а також рішення Конституційного суду України від 19 червня 2024 року.

23 січня 2025 року у судовому засіданні ним було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з метою отримання правової допомоги захисника, ознайомлення з практикою ЄСПЛ на яку послався прокурор, однак суд першої інстанції відмовив в задоволенні вказаного клопотання, чим порушив його право на захист.

Також, 30.10.2024, 31.10.2024, 01.11.2024, 04.11.2024, 05.11.2024 та 23.12.2024 подав заяви про відвід колегії суддів з підстав порушення кримінального процесуального закону, що свідчить про упередженість колегії суддів, однак з невідомих причин Херсонський міський суд не отримав зазначені заяви.

Не розглянувши заяви про відвід, суд першої інстанції фактично визнав, що сумніви сторони захисту щодо упередженості суддів є небезпідставними. Таким чином суд порушив його право на доступ до правосуддя, яке передбачає розгляд справи незалежним і неупередженим судом.

Крім того 23 січня 2025 року судом було проголошено лише резолютивну частину ухвали, повний текст якої було вручено лише наступного дня, у зв`язку із чим з 23 січня 2025 року утримується під вартою без вмотивованого рішення суду. Також вказує, що положення ст.331 КПК України відсилають до глави 18 КПК України, яка не передбачає проголошення резолютивної частини ухвали, у зв`язку із чим проголошення резолютивної частини ухвали стосовно тримання під вартою є незаконним.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 підтримав позицію обвинуваченого, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу, відповідно до якої під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вказаних статей, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього, суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Вбачається, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №0000566 від 08 грудня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13 лютого 2025 року.

23 січня 2025 року в ході судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на два місяці (60 днів), без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, при цьому продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України).

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року вказане клопотання прокурора задоволено та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою, терміном до 21 березня 2025 року.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду чи незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування даного запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Перевіривши зазначене судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що місцевим судом дотримано вимоги процесуального законодавства та обґрунтовано продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, зі змісту ухвали вбачається, що аналізуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України при цьому, суд розглянувши клопотання прокурора, встановив подальше існування ризику переховування обвинуваченого від суду та належним чином мотивував свої висновки. Зокрема, місцевий суд зважив, як на відомості про особу обвинуваченого, так і обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 ..

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану. За вчинення вказаного злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що матеріали провадження не містять достовірних відомостей про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

На переконання суду апеляційної інстанції, встановивши наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про подальше існування ризику переховування обвинуваченого від суду, адже з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину, суворість можливого покарання та відсутність міцних соціальних зв`язків, перебуваючи на волі, обвинувачений може вдатися до переховування від суду.

Також суд констатував, що допит свідків у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий при цьому обвинувачений обізнаний з їх анкетними даними, а тому наявний ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні. На думку суду апеляційної інстанції такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими оскільки ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Зважаючи на те, що допит свідків у даному кримінальному провадженні не розпочатий, існує ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

Таким чином існування наведених ризиків виправдовує необхідність подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому суд першої інстанції не встановив підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність встановлених ризиків.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прийняте судом рішення відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Посилання обвинуваченого на те, що суд першої інстанції не вирішив заявлений ним відвід складу суду, апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи технічного запису судового засідання від 23 січня 2025 року, суд першої інстанції з`ясував питання щодо наявності заяв обвинуваченого ОСОБА_8 про відвід від 30.10.2024, 31.10.2024, 01.11.2024, 04.11.2024, 05.11.2024 та 23.12.2024. Зокрема за інформацією, що надана також обвинуваченим, відповідні заяви до суду не надходили.

Колегія суддів звернула увагу, що на адресу суду надійшло три заяви ОСОБА_8 про відвід: від 24 грудня 2024 року, 25 грудня 2024 року та 26 грудня 2024 року. Щодо інших заяв про відвід судом не встановлено, що вони надходили.

З`ясувавши думку сторін щодо заяв про відвід від 24 грудня 2024 року, 25 грудня 2024 року та 26 грудня 2024 року, суд надав їм оцінку та залишив без розгляду, роз`яснивши, що заявлені відводи фактично стосуються незгоди обвинуваченого з рішенням про продовження строку тримання під вартою. Крім того, суд роз`яснив, що відвід може бути заявлений до початку судового розгляду.

Щодо інших заяв про відвід суд запропонував обвинуваченому озвучити їх та розглянути у даному судовому засіданні, однак обвинувачений вважав, що їх можливо розглянути лише за наявності у письмовому варіанті, адже там неведені відповідні аргументи. Суд звернув увагу, що вказаних заяв в розпорядженні суду на даний час немає, тому суд позбавлений можливості їх розглянути.

За наведеного посилання обвинуваченого на те, що суд не вирішив заявлені ним відводи є безпідставними.

Доводи обвинуваченого про те, що суд порушив його право на захист, оскільки відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для отримання правової допомоги захисника в ознайомленні з практикою ЄСПЛ на яку послався прокурор у клопотанні, апеляційний суд також вважає безпідставними.

Так, зі змісту технічного запису судового засідання від 23 січня 2025 року вбачається, що відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що у обвинуваченого була можливість отримати відповідні рішення ЄСПЛ в тому числі через захисника.

На переконання суду апеляційної інстанції відмова в задоволенні вказаного клопотання не вказує на порушення судом права на захист обвинуваченого.

Так, матеріали провадження свідчать, що копію клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 отримано 16 січня 2025 року, що підтверджується відповідною розпискою. Таким чином, отримавши копію клопотання за тиждень до його розгляду, обвинувачений мав достатньо часу для комунікації із захисником та ознайомлення з відповідною практикою ЄСПЛ.

Що стосується твердження обвинуваченого про утримання його під вартою з 23 січня 2025 року без мотивованого судового рішення та відсутність правових підстав для оголошення судом резолютивної частини ухвали, то суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Зокрема, твердження обвинуваченого про те, що положення ст.331 та глави 18 КПК України не передбачають проголошення резолютивної частини ухвали не ґрунтуються на чинних положеннях Кримінального процесуального кодексу України, оскільки положення КПК України на які посилається обвинувачений не передбачають будь-яких застережень, щодо безальтернативного оголошення лише повного тексту ухвали про застосування чи продовження дії запобіжного заходу.

Так, положеннями ч. 3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

В той же час особливості проголошення судових рішень визначено ст.376 КПК України.

Згідно ч.2 ст.376 КПК України якщо складання судового рішення у формі ухвали (постанови) вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали (постанови) повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали (постанови) має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.

З огляду на викладене, враховуючи, що рішення суду про продовження дії запобіжного заходу приймається у формі ухвали, відповідно до ч.2 ст.376 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано скористався правом на проголошення резолютивної частини ухвали.

При цьому матеріали провадження свідчать, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст.331 та 376 КПК України.

Так, 23 січня 2025 року за участю обвинуваченого судом за результатами розгляду клопотання прокурора постановлено ухвалу, резолютивну частину якої оголошено 23 січня 2025 року. Цього ж дня копію вказаного судового рішення надіслано до установи попереднього ув`язнення.

Повний текст судового рішення від 23 січня 2025 року оголошено 24 січня 2025 року о 09:30 год. в присутності обвинуваченого та його копію також надіслано до установи попереднього ув`язнення.

З огляду на наведене, враховуючи, що ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року містить достатні мотиви її постановлення, посилання обвинуваченого на утримання його під вартою без мотивованого судового рішення є безпідставними.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст.404,405,407,419,422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4