ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 145/1462/24

провадження № 51-4729км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Могилівка Вінницького району Вінницької області,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень

Тиврівський районний суд Вінницької області вироком від 22 серпня 2024 року затвердив угоду про визнання винуватості від 22 серпня 2024 року, укладену між прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та обвинуваченим ОСОБА_6 , і визнав винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК,та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Зараховано строк попереднього ув`язнення (з дня затримання - 28 червня 2024 року) в строк відбування покарання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні й скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на зазначений вирок суду першої інстанції.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно нього, оскільки судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскаржене згідно з положеннями ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням апеляційного суду, захисник ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 подав касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2024 року.

Вимоги і доводи осіб, які подали касаційну скаргу та заперечення

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 25 вересня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 через істотне порушення вимог кримінального процесуального законуі призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що вирок місцевого суду оскаржувався до апеляційного суду з підстав невиконання судом першої інстанції вимог, передбачених частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК, у тому числі нероз`яснення його підзахисному наслідків укладення й затвердження угоди, передбачених ст. 473 КПК, виду і міри покарання, крім того місцевий суд не переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним. При цьому апеляційний суд, формально підійшовши до питання про відкриття апеляційного провадження, проігнорувавши вимоги п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК, вдався до дослідження та оцінки обставин укладення угоди.

Водночас зауважує, що ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду ОСОБА_6 не мав наміру укладати угоду про визнання винуватості на таких умовах, які були затверджені судом першої інстанції, не ініціював її укладення та не уповноважував будь-яку іншу особу, в тому числі захисника, на звернення до сторони обвинувачення з питанням про укладення такої угоди.

Акцентує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 469 КПК угоду про визнання винуватості може бути укладено між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим, а не стороною захисту, як про це зазначено у вироку місцевого суду, крім того, це свідчить і про те, що обвинувачений не був ініціатором укладення угоди.

Підкреслює, що з вироку суду першої інстанції видно укладення угоди в судовому засіданні, що підтверджує відсутність можливості у ОСОБА_6 , який утримувався під вартою на її ініціювання та укладення, крім того за таких обставин він був позбавлений можливості на ознайомлення з її змістом через брак часу.

Автор скарги, обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що перед судовим засіданням захисник засудженого надав останньому угоду, яку вже підписали прокурор та захисник, і повідомив, що це найкращий варіант для нього, при цьому зміст угоди до відома ОСОБА_6 не було доведено.

Зазначає, що поза увагою суду залишилось заперечення ОСОБА_6 умислу на відкрите викрадення чужого майна, стосовно чого він давав показання у суді першої інстанції, а вину він визнав лише у намаганні примусити потерпілого виконати взяті на себе зобов`язання, отже відсутнє беззастережне визнання вини та щире каяття, передбачене угодою та про що вказано у вироку.

Касатор стверджує, що за викладених вище обставин суд першої інстанції мав відмовити в затвердженні угоди, а апеляційний суд виявивши відповідні порушення, допущені судом попередньої інстанції, мав встановити всі обставини під час апеляційного розгляду скарги, однак не взяв до уваги викладених в апеляційній скарзі доводів, не дослідив і не перевірив їх, не надав їм оцінку, а обмежився необгрунтованим твердженням про виконання всіх вимог КПК місцевим судом.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурор стверджує, що касаційна скарга захисника є необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій стосовно ОСОБА_6 - законними й обгрунтованими.

Зазначає, що угода про визнання винуватості була укладена відповідно до вимог статей 469 - 474 КПК.

Наполягає, що у судовому засіданні зафіксовано, як суд першої інстанції детально роз`яснив засудженому всі положення угоди, його права та обов`язки. Засуджений підтвердив, що повністю усвідомлює суть та наслідки підписання угоди, а також визнає вину у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Підкреслює, що під час судового засідання ОСОБА_6 підтвердив, що йому зрозуміло зміст угоди, її умови, а також правові наслідки її підписання, зокрема неможливість оскарження вироку, ухваленого на її підставі, крім випадків, передбачених законом. Також йому було роз`яснено право відмовитися від укладення угоди на будь-якому етапі до її затвердження судом. Жодних заяв про примушення або неправомірні дії під час укладення угоди засуджений не робив ні на стадії досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Указує, що засуджений мав змогу відмовитися від угоди, проте свідомо підтвердив її умови.

Крім того, прокурор уважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 474 КПК, а апеляційний суд правомірно відмовив у відкритті провадження, оскільки вирок, ухвалений на підставі угоди, може бути оскаржений лише у виняткових випадках, передбачених законом. Відсутність у скарзі обґрунтованих підстав для її перегляду в апеляційному порядку є достатнім приводом для відмови у відкритті провадження.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу.

Потерпілий та прокурор заперечували стосовно задоволення касаційної скарги.

Інші учасники провадження в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені, заяв чи клопотань стосовно відкладення розгляду справи не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК при вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 14 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів»). Згадані правові норми конкретизовано в пунктах 1, 2 та 17 ст. 7 КПК, де вказано, що зміст та форма кримінального провадження повинні узгоджуватися із загальними засадами кримінального провадження і, зокрема, із забезпеченням права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Крім того, доступ до правосуддя є одним із основоположних принципів верховенства права, гарантованим Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК).

Відповідно до ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений подав до суду апеляційної інстанції скаргу на вирок місцевого суду, яким затверджено угоду між ним та прокурором про визнання винуватості, з підстав невиконання судом першої інстанції вимог, передбачених частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК, у тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення й затвердження угоди, передбачених ст. 473 КПК, виду і міри покарання, крім того, місцевий суд не переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним та що він дійсно визнає вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, за обставин, викладених у обвинувальному акті, згідно з умовами угоди.

За змістом ухвали апеляційного суду, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, суддя послався на те, що з апеляційної скарги вбачається, що судове рішення оскаржено виключно з підстав, з яких воно не може бути оскаржено згідно з положеннями ст. 394 КПК.

Крім того, суддя апеляційного суду також зазначив, що судом першої інстанції роз`яснено ОСОБА_6 наслідки укладення та затвердження угоди, виконано вимоги, встановлені частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК, тож з підстав, зазначених у апеляційній скарзі, вирок місцевого суду на підставі угоди про визнання винуватості не може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Однак з такою позицією суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК обвинувачений, його захисник, законний представник вправі оскаржити вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Ураховуючи вказані норми КПК, суд зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам закону, встановленим для таких випадків, наявність підстав для визнання винуватості та з`ясувати, чи є угода добровільною, крім того, роз`яснити особі як наслідки укладення угоди, так і її права, передбачені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК.

У разі підтвердження цих обставин суд затверджує угоду шляхом винесення вироку, але за результатами перевірки може відмовити в її затвердженні.

Частиною 2 ст. 473 КПК передбачено правові наслідки затвердження угоди про визнання винуватості, які полягають у тому, що прокурор, підозрюваний чи обвинувачений будуть обмежені у праві оскаржувати вирок згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а для підозрюваного чи обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК.

Отже, ОСОБА_6 , стосовно якого було постановлено вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості, згідно з ст. 394 КПК має право оскаржити таке рішення суду першої інстанції з підстав, зазначених ним у апеляційній скарзі, а саме у зв`язку з невиконанням судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Крім того, викладені в апеляційній скарзі доводи засудженого, які перекликаються із доводами касаційної скарги захисника, можливо було перевірити тільки за результатами судового розгляду після відкриття апеляційного провадження та перевірки матеріалів провадження.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 398 КПК суддя-доповідач, отримавши апеляційну скаргу, зобов`язаний протягом трьох днів перевірити її на предмет відповідності вимогам закону щодо змісту.

Частиною 4 ст. 399 КПК встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, не взяв до уваги, що ОСОБА_6 оскаржував судове рішення з посиланням на невиконання судом першої інстанції вимог, передбачених частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК, у тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення й затвердження угоди, передбачених ст. 473 КПК, виду і міри покарання, та нез`ясував добровільності укладення угоди сторонами, що згідно з п. 1 ч. 3 ст. 394 КПК є предметом апеляційного розгляду.

Таким чином, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду в цьому суді.

З огляду на наведене касаційна скарга підлягає задоволенню, ухвала судді апеляційного суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Як убачається з вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2024 року, ОСОБА_6 був залишений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Зважаючи на те, що судове рішення скасовується і призначається новий розгляд у суді апеляційної інстанції, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 433 КПК та беручи до уваги неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, не вирішуючи наперед питання про правильність/неправильність призначеного ОСОБА_6 покарання, його винуватість, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та покарання, що йому загрожує, даних про особу засудженого, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 24 квітня 2025 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3