Номер провадження: 11-сс/813/377/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.01.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000490 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 3 ст. 368 КК України.

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.01.2025 частково задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на:

- 1/5 квартири загальною площею 58,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38818097), яка належить ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності;

- на автомобіль Hyundai Accent, 2011 року випуску сірого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 з VIN-номером: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 на праві приватної власності, із забороною розпоряджання та відчуження майна.

В задоволенні іншої частини вимог, викладених у клопотанні - відмовлено.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що арешт майна застосовується також у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що арештований автомобіль не відноситься до автомобілів розкішного класу. Вказаним автомобілем ОСОБА_8 користується повсякденно - вона працює щодня, самостійно виховує сина, доглядає за матір?ю, тобто автомобіль є необхідним для неї для засобом пересування у повсякденному житті. Вказане підтверджує, що відсутні обставини, які свідчать, що незастосування арешту може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Сама ОСОБА_8 у першу заінтересована в тому, щоб мати автомобіль та користуватись ним щодня.

Автомобіль у вказаному кримінальному провадженні не є речовим доказом, та сам по собі значення для кримінального провадження не має. Відсутні також докази та посилання на те, що придбання автомобіля якось пов`язано із обставинами, у зв`язку з якими вручено підозру.

Водночас, розгляд клопотання без участі учасників справи призвів до того, що суд не з`ясував належним чином обставини справи, прийнявши необґрунтовану ухвалу. Зокрема, було накладено арешт на квартиру, яка взагалі не перебуває у власності підозрюваної вже багато років, чим порушено права власників майна.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна та її представника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Статтями 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, згідно з якими зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, належать: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У свою чергу, викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частинами 2, 4 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіривши зміст клопотання слідчого та додані до нього матеріали, апеляційний суд прийшов до висновку, що слідчий суддя не дотримався вказаних вимог закону та не з`ясував належним чином всіх обставин, які передбачають підстави для накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Згідно матеріалів вбачається, що СВ відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000490 від 15.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у приватній власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є автомобіль Hyundai Accent, 2011 року випуску сірого кольору з д.н.з. НОМЕР_3 з VIN-номером: НОМЕР_4 .

Окрім того, встановлено, що підозрюваній ОСОБА_8 , належить на праві приватної спільної часткової власності 1/5 квартири загальною площею 58,7 кв.м, розташованої (реєстраційний номер майна 38818097); за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_9 на об`єкт нерухомого майна підтверджується інформаційною довідкою №405113135 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо суб?єкта сформованою 25.11.2024 об 09:07:30

У зв?язку з вищевикладеним та враховуючи існування ризику у проведенні фінансових операцій з грошовими коштами, які перебувають на рахунках підозрюваної, та з метою конфіскації майна як виду покарання, на даній стадії досудового розслідування виникла необхідність у накладені арешту на усі наявні безготівкові кошти, які знаходяться або можуть надійти на банківські рахунки підозрюваної, відкриті в усіх банківських установах України на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , окрім банківських рахунків, на які нараховується заробітна плата або інші соціальні виплати, та зупинити банківські операції по ним.

Задовольняючи клопотання слідчого та мотивуючи необхідність накладення арешту на майно, слідчий суддя, пославшись на зміст клопотання щодо фактичних обставин кримінального провадження та положення статті 170 КПК України, зазначила, що вилучене майно необхідне з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона копіює зміст клопотання прокурора посилання на статті 170-173 КПК України, але не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення.

Окрім того, слідчий суддя при постановленні судового рішення не перевірила кому саме належить на праві власності квартира загальною площею 58,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38818097).

У додатках до клопотання слідчого про накладання арешту на майно долучена інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна(а.с. 27-28).

Відповідно до долученої слідчим довідки спільна часткова власність з часткою 1/5 на вищезазначену квартиру належить ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Слід зазначити, що долучена слідчим довідка містить тільки другу та третю сторінку, а тому на час постановлення ухвали слідчим суддею з неї не зрозуміло хто ще є власниками квартири, що також було підтверджено прокурором в судовому засіданні.

Крім того, у додатках до апеляційної скарги представником також долучена інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна(а.с. 55-57).

Згідно вказаної довідки приватна спільна часткова власність з часткою 1/5 на квартиру загальною площею 58,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38818097) належить ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (2 частки), ОСОБА_12 .

Тобто вказана квартира не належить підозрюваній ОСОБА_8 , а належить на праві спільної часткової власності іншим особам, які не мають будь-якого відношення до вказаного кримінального правопорушення.

Вказану підставу не зміг спростувати прокурор у судовому засідання у суді апеляційної інстанції.

Частиною 3 статті 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що слідчий суддя при прийнятті до розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно з якими, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею були допущені перелічені вище істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст. 171 КПК України.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.01.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000490 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 3 ст. 368 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000490 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 3 ст. 368 КК України прокурору для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині судового рішення протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4