Справа №592/3357/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - Корольова
Номер провадження 11-сс/816/305/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/3357/24 за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 про арешт майна,

установила:

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчому про арешт майна, оскільки ОСОБА_7 не має жодного процесуального статусу в кримінальному провадженні, будь-яких протиправних дій не вчиняла, тому вилучене у неї в ході обшуку майно не має ніякого доказового значення. Мобільний телефон та ноутбук більше ніж два роки не використовувалися останньою, а Ipad перебував в користування її дітей. Одночасно звертає увагу, що право на звернення з відповідним клопотанням про арешт майна має прокурор.

01.03.2024 до Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням про арешт майна, погодженим із прокурором Окружної прокуратури м. Суми, звернувся слідчий СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області, яке обґрунтував тим, що здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002667 від 14.07.2023 за ч. 4 ст. 190 КК.

21.02.2024 слідчим суддею Ковпаківського районного суду м. Суми було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

28.02.2024 за місцем мешкання ОСОБА_7 було проведено обшук, в ході якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон Iphone 12 Pro Max, бірюзового кольору у чохлі фіолетового кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-карткою з номером телефону НОМЕР_3 ; мобільний телефон Iphone 6, сірого кольору, IMEI1: НОМЕР_4 ; планшет Ipad F490, модель MPQO3LL/A, серійний № HG1VT757NM сірого кольору; ноутбук Lenovo G505S, MODEL 20255, S/N CB 31303747 із зарядним пристроєм.

Зважаючи, що вилучене в ході обшуку майно може бути використане як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК, тому слідчий просив накласти на це майно арешт з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення та відчуження.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 клопотання слідчого задоволене і на мобільний телефон Iphone 12 Pro Max, бірюзового кольору у чохлі фіолетового кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-карткою з номером телефону НОМЕР_3 ; мобільний телефон Iphone 6, сірого кольору, IMEI1: НОМЕР_4 ; планшет Ipad F490, модель MPQO3LL/A, серійний № HG1VT757NM сірого кольору; ноутбук Lenovo G505S, MODEL 20255, S/N CB 31303747 із зарядним пристроєм. Своє рішення слідчий суддя суду першої інстанції умотивував тим, що існує необхідність збереження вилученого в ході обшуку майна з метою збереження речових доказів.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від прокурора ОСОБА_8 надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, а від власника майна ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_9 будь-яких клопотань, у тому числі і про відкладення апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її проголошення, а згідно ч. 3 ст. 395 КПК, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, тому строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. При цьому пропущений із поважних причин процесуальний строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду (ч. 1 ст. 117 КПК).

Ухвала слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми постановлена 01.03.2024 без участі власника майна ОСОБА_10 , копію оскарженої ухвали остання отримала 25.03.2024, а 29.03.2024 уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_11 , який у свою чергу з апеляційною скаргою звернувся до суду 03.04.2024, тому колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга представника власника майна задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а згідно ч. 3-4 цієї статті у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу; у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК. При цьому заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК).

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 1-2, 4 ст. 173 КПК).

Здійснивши розгляд клопотання слідчого про арешт майна та задовольнивши його, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність арешту вилученого майна, оскільки це майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, внаслідок чого існує необхідність його збереження як речового доказу, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, приписам кримінального процесуального закону та належним чином вмотивовано.

Так, при вирішенні зазначеного вище питання слідчим суддею суду першої інстанції були дотримані вимоги ст. 170-173 КПК, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно осіб (учасників кримінального провадження), а саме наявність правової підстави для арешту майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Як убачається з матеріалів клопотання, слідчим СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002667, відомості про яке були внесені до ЄРДР 14.07.2023 за ч. 4 ст. 190 КК за фактом того, що невстановлені особи, перебуваючи у місяцях позбавлення волі на території м. Суми Сумської області у соціальній інтернет мережі, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, створили фейкову сторінку під видом надання інтимних послуг та у подальшому здійснюють шахрайські дії шляхом отримання попередньої оплати за подальше надання інтимних послуг, які в подальшому не надаються, чим завдано матеріальної шкоди потерпілим.

28.02.2024 на підставі ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.02.2024 був проведений обшук за місцем мешкання ОСОБА_7 , в ході якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон Iphone 12 Pro Max, бірюзового кольору у чохлі фіолетового кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-карткою з номером телефону НОМЕР_3 ; мобільний телефон Iphone 6, сірого кольору, IMEI1: НОМЕР_4 ; планшет Ipad F490, модель MPQO3LL/A, серійний № HG1VT757NM сірого кольору; ноутбук Lenovo G505S, MODEL 20255, S/N CB 31303747, із зарядним пристроєм.

Виявлене та вилучене майно в ході обшуку майно постановою слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області визнане речовими доказами.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що арештоване майно не відповідає критеріям речового доказу, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки згідно приписів ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення; документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 цієї статті.

Тобто, речові докази це приєднані до кримінального провадження предмети, що були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або були об`єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, тобто всі предмети, які можуть бути засобами для розкриття кримінального правопорушення і виявлення винних або для спростування підозри (обвинувачення) чи пом`якшення відповідальності підозрюваного (обвинуваченого). Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи. Серед цих предметів можна виділити продукти злочинної діяльності (фальшиві гроші, продукти харчування тощо).

Предмети, що можуть бути речовими доказами, виявляються при огляді місця події, обшуку, виїмці та провадженні деяких інших слідчих дій. Їх можуть також принести до слідчих органів чи суду підозрюваний, обвинувачений, потерпілий та інші учасники процесу, будь-які громадяни. Речові докази повинні бути уважно оглянуті, по можливості сфотографовані, докладно описані в протоколі огляду і приєднані до кримінального провадження, зберігаються при кримінальному провадженні, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, слідства і суду або передаються для зберігання відповідному підприємству, організації чи установі. При передачі кримінального провадження від одного органу дізнання чи досудового слідства до іншого, а також при передачі кримінального провадження з одного суду до іншого, речові докази передаються разом із справою.

Установлені досудовим слідством фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, які розслідуються в межах кримінального провадження № 0002667 від 14.07.2023, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно безпосередньо стосується предмета розслідування кримінального провадження, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК, що дає законні підстави для його арешту як речового доказу з метою його збереження.

Вирішуючи питання щодо об`єму (кількості), законності і обґрунтованості арешту майна, колегія суддів враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 не має жодного процесуального статусу у цьому кримінальному проваджені не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають, оскільки з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, користування, розпорядження) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів надані матеріали клопотання свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речового доказу, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Будь-яких доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вилученого майна, власником майна чи його представником до суду апеляційної інстанції не надано, тому колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги щодо повернення майна.

Посилання представника власника майна ОСОБА_11 на те, що відповідно ч. 2 ст. 64-2 КПК до слідчого судді з клопотанням про арешт майна звернувся неналежний суб`єкт, а саме слідчий, а не прокурор, не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки спеціальною нормою, яка регулює порядок звернення з клопотанням про арешт майна, є ст. 171 КПК, і такою не передбачено звернення з клопотанням про арешт майна третьої особи виключно прокурором, а йдеться про звернення з таким клопотанням прокурора, слідчого за погодженням з прокурором, цивільним позивачем.

За таких обставин, положення ч. 2 ст. 64-2 КПК про виникнення прав у третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, з моменту звернення прокурора до суду з відповідним клопотанням, є загальною нормою і не перешкоджає застосуванню спеціальної норми.

Послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань кримінального провадження дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, а саме охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини тощо.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення огляду на стан сп`яніння на доказове значення отриманих у його результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

У сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу також є необґрунтованими.

Оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_12 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024.

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 про арешт майна ОСОБА_13 у кримінальному провадженні № 0002667 від 14.07.2023 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3