Справа № 615/2295/24
Провадження № 1-кп/615/32/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Валки Харківської області кримінальне провадження №0000313 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нукус Республіка Узбекистан, узбека, громадянина України, із початковою середньою світою, одруженого, що працює електротехнологічним працівником в ТОВ «Навчально-курсовий центр «Будмашоснова», не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Ст.65 Конституції України встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05:30 24.02.2022 на території України запроваджено воєнний стан, строк дії якого продовжено до 09.05.2025.

Згідно із ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указом Президента України №65/2022 від 24.02.2022, затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, з 24.02.2022 на території України оголошено загальну мобілізацію.

За змістом ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися, зокрема, військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках.

На виконання ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

ОСОБА_3 , як військовозобов`язаний, з 18.09.2024 перебуває на військовому обліку у запасі в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі РТЦК).

18.09.2024 ОСОБА_3 прибув до РТЦК, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , для встановлення військово-облікових даних, отримав направлення на медогляд, який пройшов 18.09.2024 у військово-лікарській комісії КНП «Валківська ЦРЛ», визнаний здоровим та придатним до військової служби.

В цей же день, 18.09.2024, ОСОБА_3 отримав повістку про призов на військову службу за мобілізацією та направлений до в/ч НОМЕР_1 , проте для направлення до військової частини за повісткою о 17:00 не з`явився.

В заяві від 03.10.2024 власноручно написав про відмову від призову на військову службу під час мобілізації, чим порушив порядок комплектування ЗСУ та вимоги ст.65 Конституції України, ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав повністю, щиро розкаявся. Вказав, що дійсно вчинив злочин за викладених вище обставин через поважні причини, так як не зміг залишити матір похилого віку, яка потребує стороннього догляду.

Пояснив, що 18.09.2024 в с-щі Старий Мерчик зупинили працівники РТЦК з метою перевірки документів, в зв`язку з чим поїхали до нього додому, так як не мав при собі документів. При цьому повідомив, що стоїть в черзі на бронювання. Перевіривши документи, військові запропонували поїхати до РТЦК, де вручили направлення для проходження ВЛК. Одразу ж в присутності військових поїхав до лікарні, пройшов медкомісію та отримав результати, після чого повернувся до РТЦК, де повідомили, що придатний, поїде служити, проти чого заперечив, оскільки вдома одна хвора мати, на що сказили пиши відмову.

03.10.2024 приїхали додому поліцейські, яким повторно написав заяву про відмову від мобілізації, хоча повідомляв РТЦК, що підлягає бронюванню, але в даному випадку не роз`яснювали порядок мобілізації та звільнення від військової служби. Через малограмотність та неможливість покинути матір, тривалий час збирав необхідні документи, отримав відстрочку лише 06.03.2025 до 09.05.2025.

Просить звільнити від відбування покарання з випробуванням. Більше не буде допускати несвоєчасного оформлення військових документів.

Враховуючи, що показання обвинуваченого ОСОБА_3 послідовні, об`єктивні, що він визнав свою вину повністю, щиро розкаявся, правильно розуміючи зміст та значення цих обставин, в присутності захисника відмовився від дослідження доказів добровільно, проти чого інші учасники судового провадження не заперечували, дослідження в судовому засіданні інших доказів у кримінальному провадженні на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнано недоцільним.

Із ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно із положеннями ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Інститут умовного звільнення не є імперативним і прийняття відповідного рішення належить до дискреційних повноважень суду, який їх реалізує у кожному конкретному випадку, беручи до уваги встановлені у справі факти, які свідчать про суспільну небезпечність діяння та характеризують засуджену особу.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №226/1856/23.

При призначенні виду та міри покарання, суд, виходячи з вимог ст.50,65 КК України, з метою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових правопорушень враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд приймає до уваги, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії не тяжких злочинів.

Із досліджених даних про особу, ОСОБА_3 узбек, малограмотний 4 класи освіти, оскільки працював не офіційно в колгоспі. На території України проживає з 1995 року, громадянство України отримав 2011 році. Має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, скарг щодо його неправомірних дій до міської ради не надходило, інформація щодо кола спілкування з особами з антисоціальною поведінкою відсутня. Одружений, має дорослого сина, на утриманні матір ОСОБА_6 , 1956 р.н., яка має хронічне захворювання цукровий діабет, перелом ноги, в зв`язку з чим потребує постійного догляду. На цей час офіційно працевлаштований. На обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Не судимий, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно довідки РТЦК №231 від 06.03.2025, ОСОБА_3 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.9 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: постійний догляд за матір`ю, на строк 09.05.2025.

Суд приймає до уваги, що громадяни України звільняються від виконання військового обов`язку на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»).

За положеннями ч.1 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зокрема 9) зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.

Окрім цього, під час складення досудової доповіді уповноваженим органом з питань пробації встановлено, що ОСОБА_3 згідно реєстру боржників від 05.03.2025 має несплачені борги, що свідчить про потребу в додаткових коштах на задоволення базових потреб. Послугу соціального супроводу та інші соціальні послуги згідно Державних стандартів не отримував, повідомлень щодо факту вчинення насильства в сім`ї не надходило, сам не звертався.

Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як середній. Ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб також середній.

Враховуючи інформацію, що характеризує особу обвинуваченого за місцем проживання та роботи, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, уповноважений орган з питань пробації вважає можливим його виправлення без ізоляції від суспільства.

У разі, якщо суд дійде висновку про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, уповноважений орган з питань пробації пропонує, обов`язків, визначених ч.1 ст.76 КК України, додатково покласти на нього обов`язок, передбачений п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання, у відповідності до положень ст.66 КК України, суд враховує визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину.

Встановлених ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання, судом не виявлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, оскільки, на переконання суду, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, судові витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувався. Враховуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого і його процесуальну поведінку під час розгляду кримінального провадження, суд не вбачає підстав для застосування відносно нього будь-якого запобіжного заходу через відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Керуючись ст.368,370,371,373-374,376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 роки позбавлення волі.

В силу ст.75 КК України від відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_3 звільнити з випробуванням строком на 1 рік.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

В іншій частині вирок суду може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Валківський районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому і прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1