ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2871/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/820/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А
17 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою частково задоволені клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , а також захисника про зміну запобіжного заходу або про визначення розміру застави для обвинуваченої як альтернативний запобіжний захід.
На зазначену ухвалу суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 строком на 60 днів без визначення розміру застави.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу прокурор посилався на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Також посилаючись на положення ч.6 ст. 176 КК України вважав, що суд першої необґрунтовано визначив розмір застави у цьому кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст. 111 КК України. Вказував на існування ризиків, передбаченого п.п.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України. Вважав, що суд першої інстанції необґрунтовано вважав недоведеним та суто гіпотетичними ризики, передбачені п.п. 3,4 ч.1 ст. 177 КПК України. Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, а також існування суспільного інтересу, вважав, що контроль за поведінкою ОСОБА_7 можливо забезпечити лише шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Прокурор звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, в якому він посилався на те, що обвинувачення відносно ОСОБА_7 підтверджується наявними доказами, які будуть надані у відповідній стадії, на теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, для запобігання яких неможливо застосувати більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою. Вказував, що обвинувачена може переховуватись від суду на території рф чи тимчасово окупованих частинах території України, має можливість впливати на свідків, що може призвести до зміни їх показань, а також існує можливість перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Суд першої інстанції встановив недоведеність існування ризиків, передбачених п.п. 3,4 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки свідки обвинувачення допитані в судовому засіданні. Також суд першої інстанції зазначив, що з метою уникнення будь-яких сумнівів щодо ухилення від суду обвинуваченої ОСОБА_7 , вважав необхідним встановити останній заставу, що становить 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605600 грн. Вважав, що такий розмір застави буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, зможе запобігти ризику, передбаченому п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, і забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої та виконання нею процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками слідчого суддів частині можливості визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави з наступних підстав.
Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.
Згідно ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у виді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.177, 178 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного/обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".
Крім цього, відповідно до вимог ч.2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Як слушно зазначив прокурор в своїй апеляційній скарзі, відповідно до вимог ч.6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, в тому числі, ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.
Тобто ця стаття є імперативною, що свідчить про безальтернативність застосування виду запобіжного заходу крім тримання під вартою.
З матеріалів цього провадження об`єктивно вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, отже стосовно неї існує процесуальна можливість застосування лише запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Поряд з цим, прокурором в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, поза розумним сумнівом, доведено існування ризиків, а колегія суддів встановила та приймає до уваги наявність обставин, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме може переховуватись від суду, а також незаконно впивати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки прокурор зазначив, що судом першої інстанції ще не допитано усіх свідки, а також не досліджено письмові та речові докази, проте, перебуваючи не під вартою ОСОБА_7 може здійснити на них незаконний вплив, внаслідок чого вони можуть змінити свої показання. Належить врахувати, що ОСОБА_7 обіймала посаду в одному з підрозділів ГУНП в Харківській області, була знайома з працівниками поліції та місцевими мешканцями, тому існує ризик, що ОСОБА_7 може самостійно або залучившись підтримкою інших осіб, своїх колег, здійснити вплив на свідків, можуть погрожувати їм, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надавали на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду.
Крім того, суд першої інстанції вказував, що прокурор посилався на те, що обвинувачена може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду. В той же час, під час дворічного перебування під вартою від обвинуваченої до суду не надходило жодних скарг чи повідомлень про погіршення стану її здоров`я. Будь-яких конкретних обставин, які б свідчили про намір обвинуваченої підробити документи для симуляції хвороби, за весь час перебування справи в провадженні суду стороною обвинувачення не наведено.
Однак, в судове засідання в суд апеляційної інстанції безпосередньо в зал судових засідань ОСОБА_7 не з`явилась, а приймала участь в режимі відеоконференції, перебуваючи в приміщенні Шевченківської центральної районної лікарні.
Належить врахувати, що будь-яких фактичних відомостей про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не має можливості прибути в зал судового засідання в суд апеляційної інстанції, сторона захисту не надала.
Враховуючи такі відомості, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності у цьому провадженні існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України.
Поряд з цим, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Перевіряючи доцільність обрання запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів дійшла висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини цього кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченої.
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторона захисту повідомила, що під час перебування ОСОБА_7 під вартою її малолітня дитина перебувала разом з батьками ОСОБА_7 . Такі відомості свідчить про існування осіб, які мають фактичну можливість піклуватись про малолітню дитину ОСОБА_7 .
Надаючи оцінку існування ризику переховування обвинуваченої від органів досудового розслідування або суду, колегія суддів зазначає, що ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
За таких обставини, враховуючи, що дії ОСОБА_7 , які їй інкримінуються, класифікуються як особливо тяжкий злочин, а саме злочини проти основ національної безпеки України, вчинений в умовах воєнного стану, внаслідок чого колегія суддів вбачає, що існує суспільний інтерес який свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що існують ризики того, що обвинувачена може переховуватись від суду , вплинути на свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що в свою чергу призведе до негативного вплину на дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Поряд з цим, колегія суддів, враховуючи існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України, тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, її вік, матеріальний стан, дійшла висновку, що застосування до обвинуваченої альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, на цьому етапі кримінального провадження, не ґрунтується на законі та фактичних обставинах цього кримінального провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, в тому числі, ст. 111 КК України.
ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що внаслідок повномасштабного військового вторгнення російської федерації в Україні введено військовий стан, а ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні державної зради, що є злочином проти основ національної безпеки України, що поза розумним сумнівом свідчить про існування суспільного інтересу у цьому кримінальному провадженні.
Отже, законодавець наділив суд дискреційними повноваженнями щодо можливості не визначати розмір застави, а враховуючи наведені обставини цього кримінального провадження, колегія суддів, ретельно перевіривши доводи прокурора та пояснення сторони захисту, дійшла висновку про відсутність підстав у цьому кримінальному провадженні для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 альтернативного запобіжного захожу у вигляді застави.
Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою або процесуальної ефективності застосування інших менш суворих запобіжних заходів.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції в частині визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить її належну процесуальну поведінку та може запобігти встановленим ризикам та буде належною мірою гарантування виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.
Таке рішення, на думку колегії суддів, узгоджується з вимогами ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 січня 2025 року скасувати в частині визначення обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
В решті ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 січня 2025 року залишити без змін.
Ухвала щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає негайному виконанню у разі відсутності медичних заборон стосовно обвинуваченої, передбачених чинним законодавством щодо утримання осіб під вартою.

Зобов`язати прокурора негайно повідомити близького родича обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування відносно неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженню.

Внесена застава підлягає поверненню за заявою заставодавців.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :