печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, що накладений ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 09 грудня 2022 року у справі №463/13617/21 в межах кримінального провадження №0000616 від 30 листопада 2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 Кримінального кодексу України.Т

В С Т А Н О В И В :

До Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Києва у справі № № 463/13617/21 в межах кримінального провадження №0000616 від 30 листопада 2021 року.

Адвокат просить скасувати арешт на транспортний засіб марки: IVECO, рік випуску: 2012, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , колір: білий, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 09 грудня 2022 року у справі №463/13617/21 в межах кримінального провадження №0000616 від 30 листопада 2021 року шляхом зняття заборони розпорядження, в тому числі відчуження.

У засідання адвокат не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд клопотання за його відсутності, доводи заявлені в клопотанні підтримує в повному обсязі, просив задовільнити з викладених в клопотанні підстав.

Прокурор в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд клопотання за його відсутності, подав письмові заперечення, просив відмовити у задоволенні клопотання з викладених у запереченні підстав.

Вивчивши клопотання, дослідивши матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, заявник вказує, що в даній справі арешт майна заявника є необґрунтованим, оскільки на даний момент у ньому відпала потреба. Зазначає, що з моменту винесення судом ухвали про арешт пройшло більш ніж два роки, за цей час орган досудового розслідування мав можливість та був зобов`язаний оглянути автомобіль, встановити достовірно чи дійсно в ньому збереглися сліди або інші відомості, які можуть бути використанні як доказ у кримінальному провадженні та, відповідно, за наявності вилучити такі сліди або інші відомості, призначити відповідні судові експертизи.

Заявник наголошує, що безпідставним є застосування обмежень до майна ОСОБА_4 (який став його власником вже після вчинення кримінальних правопорушень службовими особами відділу митного оформлення поста «Яворів»), оскільки такий транспортний засіб не зберіг на собі слідів вчинення злочину, тощо, а питання щодо проведення будь-яких експертиз чи слідчий дій щодо такого транспортного засобу станом на сьогодні перед органами досудового розслідування не стоїть.

Також вказує, що арешт транспортного засобу порушує життєвий ритм заявника, що негативно впливає як на нього, так і на членів його сім`ї. Відповідно до положення ч.1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

За ч. 2 ст. 174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність осіб, що не з`явились на підставі наданих доказів.

Судовим розглядом встановлено, що за клопотанням прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_5 було накладено арешт шляхом заборони розпорядження, в тому числі відчуження, на транспортний засіб з реєстраційним номером: НОМЕР_3 , ідентифікаційним номером транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 належить ОСОБА_4 , з метою збереження даного транспортного засобу як речового доказу у кримінальному провадженні №0000616 від 30 листопада 2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч.2 ст.366 Кримінального кодексу України.

Згідно з положенням п.2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Також статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Предметом безпосереднього регулювання ст.1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, ст.10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Окрім цього, практикою ЄСПЛ (серед багатьох інших, див. рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Також варто звернути увагу, що на підставі сформованої судової практики ЄСПЛ, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали Личаківського районного суду міста Львова від 09 грудня 2022 року, при накладенні арешту слідчий суддя, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки той довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення посадовими особами митного поста «Яворів» Львівської митниці кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.

Проте, аналізуючи надані представником заявника адвокатом ОСОБА_3 документи, необхідно зазначити, що ОСОБА_4 став власником транспортного засобу вже після вчинення кримінальних правопорушень службовими особами відділу митного оформлення поста «Яворів», а саме 15 квітня 2022 року.

Оскільки постановою заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 від 25.03.2023 року здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000616 від 30 листопада 2021 року доручено слідчим Головного слідчого управління ДБР, адвокатом ОСОБА_3 , з метою з'ясування обґрунтованості та необхідності подальшого утримання майна під арештом, було направлено Головному слідчому управлінню ДБР адвокатський запит та клопотання про надання інформації щодо: проведення будь-яких слідчих дій з арештованим майном; призначення та проведення експертиз арештованого майна; конкретних слідів злочину, виявлених на майні, що стали підставою для арешту; аргументації необхідності подальшого тримання майна під арештом з позиції органу досудового розслідування.

Суд погоджується з висновками зробленими адвокатом ОСОБА_3 про те, що відсутність конкретних відповідей на поставлені питання та обмеження формулюванням «з метою належного використання Вами права на оскарження арешту майна Вас ознайомлено з окремими матеріалами кримінального провадження», а також відсутність у наданих матеріалах запитуваної інформації свідчить про відсутність об'єктивної необхідності подальшого утримання майна під арештом з точки зору самого органу досудового розслідування.

Окрім того, суд встановив, що ОСОБА_4 працює як самозайнята особа (ФОП) з 20 вересня 2019 року. Основним видом діяльності ОСОБА_4 є КВЕД 77.11: Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.

Тривала відсутність прогресу у кримінальному провадженні №0000616 не виправдовує продовження арешту на майно, яке є засобом для ведення підприємницької діяльності.

Все свідчить про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання та скасування арешту майна, накладеного на майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

УХВАЛИВ :

Клопотання - задовольнити.

Скасувати арешт на транспортний засіб марки: IVECO, рік випуску: 2012, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , колір: білий, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 09 грудня 2022 року у справі № 463/13617/21 в межах кримінального провадження №0000616 від 30 листопада 2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 Кримінального кодексу України, шляхом зняття заборони відчуження, розпорядження, користування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1