Справа № 371/561/21 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1426/2025 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

03 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу,

в с т а н о в и л а :

В провадженні Київського апеляційного суду перебуває кримінальне провадження № 0000397 від 03 травня 2021 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 01 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі, а також продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу разом з клопотанням про зміну запобіжного заходу, в якому вказано про те, що надані місцевому суду стороною обвинувачення докази є неналежними та недопустимими, а тому і підстави для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відсутні, як і передбачені ст. 177 КПК України ризики. На обґрунтування вказаного обвинувачений зазначив, що прокурором не доведено існування жодного з заявлених ризиків, оскільки від явки до органу досудового розслідування та суду він не ухилявся, адже з початку військового стану має постійне місце проживання та виїхати за межі України немає можливості, а в декількох судових засіданнях не був з поважних та незалежних він нього причин, а саме внаслідок неможливості швидко дістатися з м. Києва, де він проживає, до м. Миронівка, де знаходиться суд, в тому числі через оголошені повітряні тривоги та зміну розкладу руху транспорту. Ризик впливу на потерпілого та свідків стороною обвинувачення не доведено, оскільки не надано доказів вчинення таких дій з його боку, також про можливі погрози не повідомляли і потерпілий зі свідками в ході їх допиту. Так само не надала сторона обвинувачення доказів можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення, а сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Також просив суд врахувати його вік та стан здоров`я, міцність його соціальних зв`язків, а саме наявність постійного місця проживання, необхідність утримання цивільної дружини, дитини та матері, яка є особою з інвалідністю ІІ-ї групи довічно та потребує постійного догляду, наявність постійного місця роботи, його репутацію, майновий стан, те, що згідно з ст. 89 КК України він раніше не судимий, а також, що прямих наявних доказів його вини стороною обвинувачення не надано, а підозра у вказаному кримінальному провадженні не є підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Додатково вказав, що під час застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту виконував всі покладені на нього обов`язки. У зв`язку з викладеним, просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

11 листопада 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшло повторне клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.

03 лютого 2025 року в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав заявлені ним клопотання та просив змінити обраний йому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подане клопотання, просили змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт;

прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу;

вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи клопотання, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. За змістом частини першої даної статті такими діями є: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, приховування або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Як вбачається з вироку Миронівського районного суду Київської області від 01 березня 2024 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі. Також вказаним вироком обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили, оскільки існує ризик переховування ОСОБА_7 від суду, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливо застосувати менш тяжкий запобіжний захід, ніж тримання під вартою для запобігання цьому ризику.

Так, колегія суддів вважає доведеним та обґрунтованим ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним, оскільки вироком суду обвинуваченому призначене доволі суворе покарання. При оцінці цього ризику, колегією суддів також враховуються конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також існування реальної можливості переховування, враховуючи ситуацію, яка існує в державі, яка викликана внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації. Наведене указує на існування ризику переховування обвинуваченого від суду, який не змінився та продовжує існувати, що вказує на неможливість зміни обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на дані, які його характеризують, а саме те, що він має постійне місце проживання, має на утриманні цивільну дружину, дитину та матір, яка є особою з інвалідністю ІІ-ї групи довічно та потребує постійного догляду, має постійне місце роботи, згідно з ст. 89 КК України раніше не судимий, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючий ризик.

Крім того, в ході апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником було заявлено клопотання про повторний допит свідків у даному кримінальному провадженні, у тому числі його співмешканки, дитини співмешканки та брата співмешканки, а тому, перебуваючи під домашнім арештом за місцем проживання разом з співмешканкою, обвинувачений може впливати на вказаних свідків з метою примушення їх надання інших показань, а тому існує обґрунтований ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4