Провадження № 1-кп/463/255/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000442 від 13.10.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Скварява Золочівського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судженого (згідно ст.89 КК України), військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «рядовий», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

в с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним

Указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, введено воєнний стан на всій території України, який діє по даний час. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 року № 170, рядового ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення. 19.06.2023 року рядовий ОСОБА_5 прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Згідно зі ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства. Водночас, ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Будучи військовослужбовцем призваним на військову службу під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , рядовий ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватись правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно знаходитись у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника). У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, рядовий ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, рядовий ОСОБА_5 у порушення вимог вищевказаного законодавства, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, проходячи військову службу на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, а саме, 07.07.2023 року о 18 год. 00 хв. рядовий ОСОБА_5 на вечірнє шикування для перевірки наявності особового складу ППД військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та відокремлених підрозділів не з`явився. Отже, ОСОБА_5 07.07.2023 року близько 18 год. 00 хв. не отримавши дозволу відповідного командира самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та перебував поза межами місця розташування підрозділу військової частини, проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував до моменту затримання 03.11.2024 року та доставлення до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові. Тобто, останній у такий спосіб незаконно тимчасово припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (відповідно до постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

Позиція обвинуваченого ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.5 ст.407 КК України визнав частково.

Суду показав, що у липні 2023 року, точної дати не пригадує, він за станом здоров`я самовільно залишив розташування військової частини. Зазначає, що спочатку працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 його повезли до військової частини в АДРЕСА_1 , де його відмовилися прийняти за станом здоров`я. В подальшому, його доставляли до інших військових частин, розташованих в АДРЕСА_3 , де також відмовилися його прийняти за станом здоров`я. Наголошує суду на тому, що розташування військової частини НОМЕР_1 він залишив з поважних причин, оскільки мав проблеми із здоров`ям (туберкульоз, проблеми з хребтом, хронічний панкриатит, порушення координації ніг). Крім того підтвердив, що висновок ВЛК він не оскаржував, документів, що надавали йому право на відпустку не має, також у нього відсутні документи щодо проходження відповідного медичного лікування. Під час виступу з останнім словом свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, просить суд суворо не карати.

Оцінка суду

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини та громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_5 щодо часткового визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, його вина повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами та показаннями свідків.

Допитана у судовому засіданні у відповідності до вимог положень ст.352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_6 надала показання з яких вбачається, що вона проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді відповідального виконавця групи штабу. У червні 2023 року, точної дати не пригадує, до них у військову частину НОМЕР_1 з ТЦК був доставлений обвинувачений. Відносно обвинуваченого був підготовлений наказ про його відправку в м.Рівне до навчального центру для проходження військової підготовки. В подальшому, обвинуваченого повернули з навчального центру, він написав відмову від проходження військової підготовки та проходження служби і самовільно залишив розташування військової частини.

Допитаний у судовому засіданні у відповідності до вимог положень ст.352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_7 надав показання з яких вбачається, що він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 . В середині червня 2023 року з ТЦК до них у військову частину був доставлений обвинувачений та відносно нього були оформлені відповідні документи. В подальшому, обвинуваченого відправили до навчального центру в м.Рівне для проходження військової підготовки, після чого він його не бачив. Через деякий час йому стало відомо, що обвинувачений самовільно залишив розташування військової частини. Причини залишення обвинуваченим військової частини йому невідомі.

Так, надані письмові докази стороною обвинувачення цілком підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме:

- акт службового розслідування від 07.08.2023 року, відповідно до якого встановлено, що стрілець стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 рядовий ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, прийнятим на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, перебуваючи у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, 07.07.2023 року самовільно залишив військову частину і місце служби та втік у невідомому напрямку та у його діях містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2023 року № 764/2 про призначення службового розслідування відносно стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 ;

- доповідь помічника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 07.07.2023 року щодо виявлення факту самовільного залишення військової частини стрільцем стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 , в якій зазначені обставини самовільного залишення солдатом ОСОБА_5 розташування військової частини;

- рапорт помічника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 06.07.2023 року, адресований командиру військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , відповідно до якого помічник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 просить призначити службове розслідування відносно солдата ОСОБА_5 за фактом самовільного залишення військової частини;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06.05.2023 року № 385, згідно з яким відряджено особий склад, що прибув на доукомплектування військових частини НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_1 , НОМЕР_5 до військової частини НОМЕР_6 ;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 21.06.2023 року № 182, відповідно до якого рядового ОСОБА_5 вважати таким, що 21.06.2023 року прибув для проходження занять згідно «Типової програми десятиденних навчальних зборів з окремими бригадами (батальйонами) територіальної оборони» у військову частину НОМЕР_6 з 21.06.2023 року до окремого розпорядження;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.07.2023 року № 574, відповідно до якого наказано командиру військової частини НОМЕР_6 в термін до 18 год. 00 хв. 04.07.2023 року повернути особовий склад військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_6 , НОМЕР_4 , НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , який перебуває на навчанні у зведеному підрозділі поповнення при військовій частині НОМЕР_6 , у пункти постійної дислокації своїх військових частин, що знаходяться у АДРЕСА_1 ;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 04.07.2023 року № 196, згідно з яким рядового ОСОБА_5 вважати таким, що 07.07.2023 року вибув після проходження занять згідно «Типової програми десятиденних навчальних зборів з окремими бригадами (батальйонами) територіальної оборони» з військової частини НОМЕР_6 до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ;

- рапорт заступника командира військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_10 від 06.07.2023 року, відповідно до якого останній просить призначити службове розслідування за фактом відмови солдатом ОСОБА_5 від проходження навчання у військовій частині НОМЕР_7 ;

- посвідчення про відрядження, видане рядовому ОСОБА_5 , відрядженому до м.Рівне з 05.07.2023 року по 09.08.2023 року для проходження курсу базової загальновійськової підготовки;

- пояснення ОСОБА_5 від 07.07.2023 року, адресовані командиру військової частини НОМЕР_1 , згідно з якими останній повідомляє, що за станом здоров`я не зможе пройти військову фізичну підготовку, в зону бойових дій їхати не бажає;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 року № 170, відповідно до якого ОСОБА_5 прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ;

- рапорти кулеметника військової частини НОМЕР_8 ОСОБА_11 та стрільця військової частини НОМЕР_8 ОСОБА_12 від 11.07.2023 року, згідно з якими останні повідомили, що солдат ОСОБА_5 07.07.2023 року самовільно залишив розташування військової частини, місцезнаходження його невідомо;

- довідка військово-лікарської комісії № 3145/4 від 16.06.2023 року, відповідно до якої зазначено, що рядовий ОСОБА_5 придатний до військової служби;

- лист заступника начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону ОСОБА_13 від 16.11.2023 року, відповідно до якої зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні у 2023 році не перебував, 07.07.2023 року зареєстрований на огляд спеціалістів клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ ЗР.

При цьому, суд не покладає в обґрунтування даного вироку в якості доказів наступні матеріали та процесуальні документи, що надані стороною обвинувачення: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442 від 13.10.2023 року; постанову про визначення групи прокурорів від 13.10.2023 року; постанову про зміну групу прокурорів від 05.11.2024 року; постанову про визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування від 13.10.2023 року; копії військового квитка ОСОБА_5 , оскільки самі по собі вказані документи не містять доказових даних, що мають значення для розгляду кримінального провадження, а лише засвідчують відповідність окремих проведених слідчих та процесуальних дій вимогам закону та належними особами.

Оцінивши надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст.337 КПК України, суд всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, вважає вищезазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України поза розумним сумнівом з огляду на наступне.

Згідно зі ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч.2 ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст.94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Згідно з ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини, ст.62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина обвинуваченого у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану.

Призначення покарання

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст.65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження, їх наслідки, матеріали досудової доповіді, дані про особу обвинуваченого, зокрема, ОСОБА_5 неодружений, не працює, раніше не суджений (згідно ст.89 КК України), з серпня 2008 року перебуває на обліку у КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», впродовж 2022-2023 років за медичною допомогою не звертався.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Таким чином, суд беззастережно вважає, що покарання обвинуваченому слід визначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд переконаний, що таке покарання є справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 , виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, попередження нових кримінальних правопорушень та на переконання суду саме таке покарання відповідатиме справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечить співрозмірність діяння та кари, а також відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Саме таке покарання буде доцільне для профілактики вчинення обвинуваченим нових злочинів, буде найбільш відповідати принципам та меті його призначення, зазначене випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції. Також такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, чи застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить. Так описані вище дані про особу обвинуваченого дають лише підстави для призначення покарання у мінімальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу, неможливе без його реального відбування. Отже, суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Інші рішення, щодо питань, які вирішуються при ухваленні вироку

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Керуючись ст.ст.368, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 03.11.2024 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_5 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1