КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/2737/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1 апеляційне провадження №11-сс/824/1911/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000523 від 30 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року клопотання старшого слідчого 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_9 , погоджене прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно - задоволено частково.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000523 від 30 вересня 2022 року на майно, яке було виявлено та вилучено 18 січня 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на відчуження, розпоряджання та користування майном, а саме:

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 13 Pro» світло-сірого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 без сім-картки;

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 16 Pro Мах» світло-рожевого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 з сім-карткою з номером НОМЕР_5 .

У задоволенні інших вимог клопотання - відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 направила до суду дві ідентичні за змістом та вимогами апеляційні скарги, які підлягають розгляду як одна, та просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого залишити без задоволення, зобов`язавши повернути ОСОБА_8 тимчасово вилучене майно.

Уважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

У мотивування апеляційної скарги зазначає, що під час обшуку (інформація відображена у протоколі) зазначені два мобільні телефони, які було вилучено, використовувались адвокатом ОСОБА_8 в його професійній діяльності, інформація у телефоні є адвокатською таємницею, а тому інформація не підлягає огляду та використанню.

Стверджує про відсутність будь-яких процесуальних дій з боку сторони обвинувачення на встановлення у вилучених речей ознак речових доказів у відповідності до статті 98 КПК України.

Вказує, що у клопотанні відсутні посилання на те, що стороною обвинувачення було проведено огляд вилучених речей та винесено постанови про визнання речовими доказами вилучених під час обшуку предметів.

Окрім того, зазначає, що у клопотанні не вказано, що слідчим (прокурором) чи особами за їх дорученнями виконано огляд речей, документів, грошових коштів, що стало підставою для визнання їх речовими доказами у кримінальному провадженні.

Також зауважує, що клопотання про арешт майна не містить підтвердження мети, виконання завдання арешту вилученого майна, а також прокурором не обґрунтовано ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого під час обшуків майна фізичних осіб та підприємців.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, ГСУ СБ України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000523 від 30 вересня 2022 року за підозрою окремих осіб, зокрема ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою, другою статті 111 КК України.

18 січня 2025 року було проведено обшук за адресою місця здійснення адвокатської діяльності ОСОБА_8 , а саме: АДРЕСА_1 , дозвіл на проведення якого надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року, в ході якого виявлено та вилучено майно, а саме:

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 13 Pro» світло-сірого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 без сім-картки;

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 16 Pro Мах» світло-рожевого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 з сім-карткою з номером НОМЕР_5 ;

- копія вироку ВАКС від 27 листопада 2024 року на 42 арк.;

- ухвала ВАКС від 27 березня 2024 року на 2 арк.;

- висновок експерта за результатами проведення криміналістичної експертизи відеозапису по заяві адвоката ОСОБА_8 від 21 лютого 2024 року №696-Е на 10 арк.;

- копія елементів протоколу за результатами проведення НС(Р)Д від 20 липня 2022 року в рамках к/п № 0000184 на 20 арк.;

- копія заяви ОСОБА_8 від 24 листопада 2023 року на 1 арк.;

- проект клопотання про визнання доказів недопустимими на 6 арк.;

- заява ОСОБА_8 від 08 лютого 2024 року на 1 арк.;

- ордер на надання правової допомого ОСОБА_10 на 1 арк.;

- супровідний лист до висновку експерта № 696-Е на 1 арк.;

- заява ОСОБА_8 від 29 січня 2024 року на 1 арк.;

- акт здачі-приймання висновку експерта, експертного дослідження, повідомлення про неможливість надання висновку № 696-Е на 1 арк.;

- заява ОСОБА_8 від 12 лютого 2024 року на 2 арк.;

- аналіз письмових доказів документів сторони обвинувачення на 7 арк.;

- роздруківка з аналізом матеріалів на 22 арк.;

- супровідний лист № 25338 від 22 січня 2024 року на 1 арк.;

- супровідний лист № 3616/23-12/23 від 30 листопада 2023 року на 1 арк.;

- рахунок № 1631 від 27 листопада 2023 року на 1 арк.;

- договір № 25338 від 27 листопада 2023 року на 5 арк.;

- акт попереднього розрахунку виконання висновку експерта №25338 на 1 арк.;

- супровідний лист № 25908 від 18 січня 2024 року на 1 арк.;

- акт здачі-приймання висновку експерта №25908 на 1 арк.;

- заява ОСОБА_8 від 09 вересня 2023 року на 21 арк.;

- заява ОСОБА_8 від 26 березня 2024 року на 1 арк.;

- висновок експерта № 25908 від 18 січня 2024 року на 17 арк.;

- висновок експерта № 25338 від 22 січня 2024 року на 10 арк.;

- чорнові записи на 5 арк.

Постановою слідчого ГСУ СБ України від 18 січня 2025 року та 19 січня 2025 року вказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000523 від 30 вересня 2022 року.

20 січня 2025 року слідчий ГСУ СБ України ОСОБА_9 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням, погодженим прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , згідно з яким просить накласти арешт на майно, яке було виявлено та вилучено 18 січня 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на відчуження, розпоряджання та користування таким майном.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року клопотання старшого слідчого 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_9 , погоджене прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно - задоволено частково.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000523 від 30 вересня 2022 року на майно, яке було виявлено та вилучено 18 січня 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на відчуження, розпоряджання та користування майном, а саме:

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 13 Pro» світло-сірого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 без сім-картки;

- мобільний телефон марки «Apple iPhone 16 Pro Мах» світло-рожевого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 з сім-карткою з номером НОМЕР_5 .

У задоволенні інших вимог клопотання - відмовлено.

Відповідно до вимог частини першої статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена апелянтом лише в частині накладення арешту на наступне майно: мобільний телефон марки «Apple iPhone 13 Pro» світло-сірого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 без сім-картки; мобільний телефон марки «Apple iPhone 16 Pro Мах» світло-рожевого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 з сім-карткою з номером НОМЕР_5 , тому колегія суддів, відповідно до частини першої статті 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах доводів апеляційної скарги та лише щодо арешту вказаного транспортного засобу.

Ухвала слідчого судді в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання про накладення арешту на майно, а саме: мобільний телефон марки «Apple iPhone 13 Pro» світло-сірого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 без сім-картки; мобільний телефон марки «Apple iPhone 16 Pro Мах» світло-рожевого кольору з ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 з сім-карткою з номером НОМЕР_5 , зважаючи на те, що вказані мобільні телефони мають значення для кримінального провадження та можуть бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто майно відповідає критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, а отже та на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання їх зникнення.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт, і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що під час обшуку (інформація відображена у протоколі) зазначені два мобільні телефони, які було вилучено, використовувались адвокатом ОСОБА_8 в його професійній діяльності, інформація у телефоні є адвокатською таємницею, а тому інформація не підлягає огляду та використанню; відсутні будь-які процесуальні дії з боку сторони обвинувачення на встановлення у вилучених речей ознак речових доказів у відповідності до статті 98 КПК України; у клопотанні відсутні посилання на те, що стороною обвинувачення було проведено огляд вилучених речей та винесено постанови про визнання речовими доказами вилучених під час обшуку предметів; у клопотанні не вказано, що слідчим (прокурором) чи особами за їх дорученнями виконано огляд речей, документів, грошових коштів, що стало підставою для визнання їх речовими доказами у кримінальному провадженні; клопотання про арешт майна не містить підтвердження мети, виконання завдання арешту вилученого майна, а також прокурором не обґрунтовано ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого під час обшуків майна фізичних осіб та підприємцівє безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане у клопотанні та вилучене майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій, зберегти на собі його сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже дане майно відповідає ознакам, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді в частині, що оскаржується, необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4