Справа № 352/2609/24
Провадження № 11-кп/4808/172/25
Категорія ст. 366-3 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000047 за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_10 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2024 року та вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Колодіївка Тисменицького району Івано-Франківської області та проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України,-

в с т а н о в и л а :

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 була обрана депутатом Колодіївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, повноваження якої почались з 01 листопада 2015 року відповідно до рішення 1 сесії VІІ демократичного скликання вказаної сільської ради.

У частині 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену в пункті 1 частини 1 статті 3 вказаного Закону, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення ( надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції ( далі- Національне агентство) від 10.06.2016 за № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089, декларація суб`єкта господарювання, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність. Така декларація охоплює звітний рік ( період з 01 січня по 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

Рішення національного агентства від 10.06.2016 № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089 ( зі змінами), затверджено форму декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Частиною 1 Правил заповнення форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, визначено, що декларація заповнюється та подається особисто суб`єктом декларування на веб-сайті Національного агентства через власний електронний кабінет суб`єкта декларування у системі Реєстру, шляхом заповнення електронної форми.

У порушення вказаних вимог, ОСОБА_8 , будучи суб`єктом декларування згідно підпункту «б» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», повноваження якої закінчились 26 листопада 2020 року, в день відкриття І сесії VІІІ скликання Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, оскільки відповідно до рішення 28 сесії VII демократичного скликання Колодіївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 841 від 17 грудня 2019 року «Про добровільне приєднання Колодіївської сільської територіальної громади до Івано-Франківської міської територіальної громади» та рішення 36 сесії VII демократичного скликання № 11-36 від 24 січня 2020 року «Про затвердження передавального акта Колодіївської сільської ради» та вказану сільську раду було приєднано до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, діючи умисно, в період часу з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2021 року по 00 годин 00 хвилин 01 квітня 2021 року, перебуваючи за місцем проживання у селі Колодіївка Івано-Франківського району Івано-Франківської області, маючи реальну можливість та достовірно знаючи про обов`язок подання до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідної декларації, всупереч вимогам абзацу 2 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» не подала шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, тобто за період з 01.01.2020 по 31.12.2020.

Згідно інформації Національного агентства з питань запобігання корупції станом на 24 вересня 2024 року ОСОБА_8 декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік не подала.

Таким чином, стороною обвинувачення ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-3 КК України за ознаками умисного неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України.

За вироком суду Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2025 року ОСОБА_8 визнано не винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України та виправдано її у зв`язку з недоведеністю наявності в її діянні складу вказаного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу просив вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2025 року скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Ухвалу Тисменицького районного суду від 07 листопада 2024 року про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 2500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 42500 гривень з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування терміном 1 рік. На підставі ч.1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд відкинув позицію Вищого антикорупційного суду України, що викладена у постанові від 22.12.2023 року (справа №758/32123/16к, провадження №1кп/4910/49/19) про те, що незнання законів не звільняє від кримінальної відповідальності, з підстав, що цей висновок стосується тільки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України. Вважає вказану позицію суду хибною, оскільки по усіх корупційних правопорушеннях діє неспростовна презумпція знання законодавства, про що сторона обвинувачення наголошувала суду з посиланням на те, що рішення Національного агентства з питань запобігання корупції є обов`язкові до виконання суб`єктами декларування з моменту їх публікації в офіційних виданнях. Зокрема, у Рішенні Національного агентства від 10.06.2016 року №3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 року за №959/29089 (за змінами), яке публікувалось в офіційних виданнях, зазначено положення, визначені ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», а саме про те, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену в п.1 ч.1 ст.3 вказаного Закону, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому ч.1 цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. При цьому на сайті НАЗК є вдосталь інформації (роз`яснень) щодо декларування, суб`єкти декларування, види декларацій, строк їх подання.

На думку прокурора, посилання суду на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.09.2019 року в справі №200/18903/17 щодо суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, свідчить про упереджене ставлення суду до аргументів, пред`явлених стороною обвинувачення, оскільки вказана позиція не стосується кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України.

Вказує, що в умовах інформатизованого суспільства будь-хто з осіб, що обіймають посаду для повноцінного виконання своїх службових (посадових) обов`язків, виконання ввіреної (доручено) їм роботи, без будь-якого додаткового документа, зобов`язані знати всі нюанси роботи (діяльності). Легковажне ставлення обвинуваченої щодо необхідності декларування (яке є обов`язковим з 15.08.2016 року) свідчить про прямий умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-3 КК України.

Зазначає, що викривлена позиція суду щодо дослідження доказів у судовому засіданні стосується і показань, наданих обвинуваченою ОСОБА_8 . Фактично частину показань обвинуваченої суд не зазначив у вироку, зокрема і те, що обвинувачена у судових дебатах наголошувала на визнанні вини, висловлювала думку про призначення їй покарання у виді штрафу, просила застосувати ст.69 КК України, та звільнити її від кримінальної відповідальності згідно з ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому, обвинувачена чітко вказала, що підтверджує факт обізнаності необхідності подачі декларації, існування НАЗК як органу, що здійснює контроль за додержанням антикорупційного законодавства та того, що сільський голова та інші депутати сільської ради подавали декларації.

Звертає увагу суду на те, що в даному провадженні 30.09.2024 року до суду було скеровано обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 , однак, обвинувачена, достовірно знаючи в чому вона обвинувачується, після проведення декількох судових засідань, тільки 04.11.2024 року подала декларацію шляхом її заповнення на сайті НАЗК.

Вважає, що судом неправильно трактовано факт притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією. Зокрема, суд безпідставно не взяв до уваги показання обвинуваченої та дані, що містяться в рапорті начальника 8-го відділу УСР в Івано-Франківській області ДСР НПУ ОСОБА_12 від 30.09.2024 року про те, що постановою Тисменицького районного суду від 23.07.2018 року ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП призначено покарання у виді штрафу. Судом висловлено хибну думку, що факт притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності свідчить про незнання нею обов`язку щодо подання декларації.

Стверджує, що суд неправильно послався на положення ст. 51-1 Закону України «Про запобігання корупції» про те, що контроль за своєчасністю подання декларацій суб`єктами декларування здійснюється НАЗК, оскільки частиною 4 цієї ж статті передбачено, що проведення контролю та перевірки декларацій, а також рішення, прийняті за їхніми результатами, не перешкоджають проведенню досудового розслідування та судового провадження у порядку, передбаченому КПК України.

Вважає неправильною позицію суду про те, що якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, Національне агентство з питань запобігання корупції письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації і суб`єкт декларування повинен протягом 10 днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію, оскільки таке положення почало діяти на підставі наказу НАЗК №539/21 від 20.08.2021, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 06.10.2021, тобто вже після вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Вказує, що суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, неправильно трактував докази обвинувачення, які в сукупності відповідають критерію доведення вини «поза розумним сумнівом».

Вважає, що стороною обвинувачення доведено умисність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, бо обвинувачена визнала вину у вчиненні кримінального правопорушення, просила не виправдати, а застосувати більш м`які заходи кримінально-правового характеру,та розуміла, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, прокурор зазначає, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Зокрема, суд дійшов висновків про те, що строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення триваючого, на думку суду, кримінального правопорушення є день припинення або переривання вчинення особою відповідного суспільно небезпечного діяння. Суд помилково вважав, що вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові об`єднаної палати Верховного суду від 09.09.2024 року у справі №353/999/23. Проте, поняття триваючий злочин у цьому рішенні пов`язано із самовільним зайняттям земельної ділянки та самовільним будівництвом (ч.3 ст.197-1 КК України). Також поняття триваючого злочину відсутнє у чинному кримінальному законі. Вважає, що відмова в задоволенні клопотання суперечить принципам юридичної визначеності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити;

- обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник адвокат ОСОБА_9 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, вирок суду залишити без змін. Крім того, захисник адвокат ОСОБА_9 зазначив про те, що якщо апеляційний суд прийде до переконання про незаконність рішення суду про визнання обвинуваченої ОСОБА_8 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-3 КК України, то просив звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не дотримано належним чином зазначених вимог закону при розгляді провадження та ухваленні судового рішення.

Як вбачається з вироку, суд виправдовуючи ОСОБА_8 за ст. 366-3 КК України, дійшов висновку, що в її діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.

Зокрема, суд вважав, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 умисно не подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік та, як наслідок, стороною обвинувачення не доведено наявність в діянні, обвинувачення в якому пред`явлено ОСОБА_8 , суб`єктивної сторони злочину через недоведеність її вини.

Водночас, на думку суду першої інстанції про умисні дії щодо неподання декларації може свідчити не виключно факт неподання декларації, але й обізнаність особи про обов`язок подання такої декларації та її умисну бездіяльність щодо неподання такої декларації. Проте, стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_8 повідомлялась будь-якою особою, в тому числі посадовими особами Колодіївської сільської ради або Національного агентства з питань запобігання корупції про обов`язок подання декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в тому числі подання такої декларації після припинення повноважень.

Диспозицією статті 366-3 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, характеризується кримінально протиправною дією, що полягає в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції». Кожен суб`єкт декларування має закріплений на законодавчому рівні обов`язок подавати відповідну декларацію у встановлені строки. Отже, об`єктивна сторона характеризується злочинною бездіяльністю особа ухиляється від встановленого у Законі України «Про запобігання корупції» обов`язку подати відповідну декларацію у встановлені строки.

Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу. Інші суб`єктивні ознаки неподання суб`єктом декларування декларації не впливають на кваліфікацію.

Тобто для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 366-3 КК має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2025 року (справа № 629/5254/21) положення ст. 366-3 КК не містить гіпотези, яка б ставила в залежність застосування диспозиції цієї статті від письмового повідомлення НАЗК суб`єкта декларування про факт неподання декларації.

Частина 2 статті 51-2 Закону України «Про запобігання корупції» регулює дії НАЗК у межах процедури контролю за поданням декларацій у разі, якщо суб`єктом декларування її не подано у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції».

Тобто НАЗК здійснює письмове повідомлення суб`єкта декларування, коли подія неподання декларації вже відбулася, що не звільняє відповідного суб`єкта від обов`язку подання такої декларації. При цьому абзац 2 ч. 2 ст. 51-2 цього Закону містить імператив одночасного повідомлення, серед інших, спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції про факт неподання декларації відповідним суб`єктом декларування, для відповідного реагування у межах своєї компетенції.

Колегія суддів, вважає, що сукупність наявних у справі доказів свідчать про те, що ОСОБА_8 , яка була обрана депутатом Колодіївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, повноваження якої почались з 01 листопада 2015 року відповідно до рішення 1 сесії VІІ демократичного скликання вказаної сільської ради та повноваження якої закінчились 26 листопада 2020 року, в день відкриття І сесії VІІІ скликання Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, не могла не знати про обов`язок подання до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідної декларації та діючи з прямим умислом не подала відповідну декларацію шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, тобто за період з 01.01.2020 по 31.12.2020.

Колегія суддів приймає до уваги відповідну судову практику Європейського суду з прав людини, який зазначав, що обов`язок заявника подати декларацію з її подальшим оприлюдненням у вільному доступі в Інтернет є пропорційним легітимному інтересу громадськості, який полягає в дієвому та простому доступі громадян до інформації про фінансовий та майновий стан службовців.(справа «Випич проти Польщі»)

Такий ступінь втручання, чітко передбачений законодавством та надає суспільству можливість переконатись в тому, що процес формування і реалізації влади не зазнає незаконного впливу чи неприйнятного лобіювання, або навіть безпосередньої корупції.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. За правилами ч. 8 вказаної статті, закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Правові підстави та порядок звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Розділом ІХ КК України, до них в тому числі належить звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Статтею 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності, підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності, а також обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розглядає провадження в межах висунутого обвинувачення, відповідно до якого ОСОБА_8 звинувачується в тому, що вчинила правопорушення в період часу з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2021 року по 00 годин 00 хвилин 01 квітня 2021 року.

Таким чином, початком перебігу строків давності є день, до настання якого ОСОБА_8 зобов`язана була подати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік за формою, що визначається НАЗК, - 01 квітня 2021 року.

Станом на час вчинення кримінального правопорушення санкція ст. 366-3 КК України передбачала покарання у вигляді штрафу від двох тисяч п`ятисот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Таким чином, зазначене діяння відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України на час його вчинення було кримінальним проступком.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, що діяла на момент вчинення інкримінованого проступку), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.

Законом України від 29.06.2021 року № 1576-IX до ст. 366-3 КК України були внесені зміни, які посилили відповідальність за неподання декларації, зокрема з розряду кримінального проступку такі дії переведені в стан кримінального правопорушення.

Враховуючи вимоги ст. ст. 4, 5 КК України щодо чинності закону про кримінальну відповідальність в часі, у даній справі підлягає застосуванню закон про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення кримінального правопорушення.

Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 49 КК України, зокрема даних про вчинення ОСОБА_8 нового кримінального правопорушення чи вчинення умисних дій, направлених на ухилення від досудового розслідування або суду, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Сплив строків давності є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 року (справа № 730/67/16-к) за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Приймаючи до уваги позицію сторони захисту, яка клопотала про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України зобов`язаний невідкладно розглянути таке клопотання.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції передбачені законом строки давності притягнення ОСОБА_8 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, а саме, два роки, минули, що є правовою підставою для її звільнення від кримінальної відповідальності згідно зі ст.49 КК України та для закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 та ухвала суду першої інстанції від 07 листопада 2024 року про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження підлягають скасуванню. При цьому, кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України, на підставі п. 1 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2024 року про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України, скасувати.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-3 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності.

Кримінальне провадження №№0000047 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-3 КК України закрити у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5