Провадження №1-кп/522/448/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в режимі відеоконференції з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003159 від 10.06.2017 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області, з середньою освітою, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Одесі, раніше судимого:

-19.05.2020 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 186, ст. 348 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2017 о 00.40 годині, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (якого у даному кримінальному провадженні засуджено вироком Приморського районного суду м.Одеси від 04.04.2019 року), разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою, заздалегідь маючи злочинний намір на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , де помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в цей час повертався додому.

Далі, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 визначили предметом свого злочинного посягання майно, яке знаходилось при ОСОБА_7 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, розуміючи, що ОСОБА_7 фізично слабший, та вони переважають йогокількістю, а також ОСОБА_6 з метою попередження супротиву зі сторони потерпілого схопив останнього за плече та почав тримати і погрожувати застосуванням фізичної сили для безперешкодного заволодінням його майном.

В цей час ОСОБА_3 почав перевіряти кармани ОСОБА_7 з метою пошуку цінних речей, але нічого цінного не виявив. Продовжуючи свої злочинні дії, під погрозою застосування фізичного насилля, подавивши тим самим волю потерпілого до супротиву, ОСОБА_3 відкрито заволодів майном ОСОБА_7 , знявши з плеча сумку чорного кольору, вартістю 300 гривень, у якій знаходились навушники «Somic», вартістю 150 гривень, та інші особисті речі, які не мають матеріальної цінності. Після чого, ОСОБА_7 , побоюючись за своє здоров`я, з метою уникнення спричинення йому будь-яких тілесних ушкоджень, почав втікати з місця вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 , виконавши усі дії, які вони вважали необхідними, з викраденим майном з місця вчинення ними кримінального правопорушення зникли.

В результаті своїх злочинних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спричинили потерпілому матеріальний збиток на загальну суму 450 гривень.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно та за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся та підтвердив суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини, а саме, що дійсно вночі 10.06.2017 року, перебуваючи з ОСОБА_6 по АДРЕСА_3 , погрожуючи застосувати фізичне насилля до ОСОБА_7 , відкрито заволодів його сумкою. Просив суд призначити йому справедливе покарання.

Потерпілий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, цивільний позов не надавав.

Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд вважає, що дії обвинуваченогоОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно та за попередньою змовою групою осіб.

У відповідності до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд враховує те, що він щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У вчиненому обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, на наркологічному обліку не значиться, матеріальний збиток потерпілому відшкодував повністю шляхом повернення майна.

Також суд бере до уваги суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, зміст обвинувачення та те, шо обвинувачений ОСОБА_3 є громадянином України, не одружений, офіційно не працевлаштований, неповнолітніх дітей та/або непрацездатних батьків на утриманні не має, є раніше судимою особою та на теперішній час відбуває покарання у вигляді позбавлення волі, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих обставин, у зв`язку з чим, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Окрім того, суд встановив, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року, який набрав законної сили 11.09.2020 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки та за ст. 348 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч .3 ст. 186 та ст. 348 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_3 призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Вказане кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_3 скоїв 10.06.2017 року, тобто до набрання законної сили вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1, 2, 3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.

Отже, остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , на думку суду, повинно бути призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень

за даним вироком та вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року, при цьому суд вважає за доцільне застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року, суд вбачає за необхідне остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Суд також встановив, що у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 перебував під вартою з 10.06.2017 року по 20.03.2018 року у зв`язку із застосуванням до нього ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2017 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», тому в силу положень ч.5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) в строк призначеного остаточного покарання за даним вироком обвинуваченому ОСОБА_3 слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Крім того, суд враховує, що покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року ОСОБА_3 вже відбуває з 11.01.2020 року, тобто приписи ч. 4 ст. 70 КК України щодо зарахування до остаточного покарання відбутого повністю або частково за попереднім вироком, у даному випадку підлягають застосуванню.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.

Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року, остаточно призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Строк відбування остаточного покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) у строк відбування остаточного покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 10.06.2017 року по 20.03.2018 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України у строк відбування остаточного покарання за цим вироком повністю зарахувати покарання, відбуте частково за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2020 року до набрання даним вироком законної сили.

Речовий доказ: чоловічу сумку чорного кольору та навушники марки «Somic», виготовлені з пластику сірого кольору, - вважати переданими власнику ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1