ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/3193/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/1859/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.402 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

заставодавця - ОСОБА_7

представника заставодавця - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2024 року відносно ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 18.06.2024 року затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором Київської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Цим вироком визнано винним ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уроженця с.Хроли Каланчацького району Херсонської області, одруженого, раніше не судимого, який має малолітню дитину, є військовослужбовцем строкової військової служби, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами кримінального провадження покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки на триманням в дисциплінарному батальйоні строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислюються з дня приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_9 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 06.03.2023 року по 09.05.2023р., із розрахунку одному дню позбавлення волі відповідають один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

В задоволені клопотання ОСОБА_7 про повернення застави відмовлено.

Звернуто в дохід держави заставу та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 161 040 грн., внесену 09.05.2023 р. заставодавцем ОСОБА_7 , згідно ухвали Київського районного суду м.Харкова від 03.05.2023 р. щодо ОСОБА_9 .

Цим вироком втановлено, що солдат ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби, перебуваючи на посаді навідник оператор 1-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 3-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 28-32, 37, 16, 127, 128, 129, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 06 березня 2023 року близько 10 год. 00 хв. знаходячись у військовому містечку №1 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати наказ заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом полковника ОСОБА_10 щодо здійснення маршу в АДРЕСА_3 для подальшого виконання бойових завдань за призначенням, доведеного до нього в усному порядку, який був виданий уповноваженою особою, у межах своїх повноважень, із дотриманням належної форми і порядку його віддання, а також ґрунтувався на законі, за змістом не суперечив чинному законодавству та не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина, тому своїми діями солдат ОСОБА_9 , підірвав боєготовність та боєздатність військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, тобто, непокора - відкрита відмова виконати наказ начальника вчиненого в умовах воєнного стану.

Не погодившись з рішенням районного суду заставодавець ОСОБА_7 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просять вирок Київського районного суду м. Харкова від 18.06.2024 року в частині вирішення застави скасувати, ухваливши в цій частині новий вирок, яким заставу в розмірі 161040 грн. повернути заставодавцю.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог ОСОБА_7 посилається на те, що висновки суду першої інстанції щодо порушення обвинуваченим ОСОБА_9 положень ч.7 ст. 42 КПК України, що у відповідності до ч.8 ст. 182 КПК України є підставою для звернення застави в дохід держави, є необґрунтованими, оскільки обвинувачений не з`являвся в судові засіданні від 08.01.2024 року, від 27.03.2024 року, від 18.06.2024 року через повітряні тривоги, а захисник не повинен доставляти в судове засідання свого підзахисного.

Крім того, апелянт зазначає, що запобіжний захід у вигляді застави, який визначений ухвалою суду першої інстанції від 03.05.2023 року, сплив 01.07.2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду, не з`явилися в судове засідання в суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи думку прокурора, заставодавця ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , а також дотримуючись норм ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вирішила провадити апеляційний розгляд без участі сторони захисту, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища ОСОБА_9 , з урахуванням доводів апеляційної скарги та відомостей, що містяться в матеріалах справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи заставодавця ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, оскаржуваний вирок та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскарженні судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, крім інших, вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений виключним колом осіб та з виключних підстав, а саме:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги заставодавця ОСОБА_7 вбачається, що остання оскаржує вирок, що ухвалений на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором Київської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , лише в частині обґрунтованості висновків та рішення суду першої інстанції щодо звернення застави в дохід держави.

Отже, наведені ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі обставини та підстави не дають їй права, у розумінні ч. 4 ст. 394 КПК України, на оскарження судового рішення вироку суду першої інстанції, яким затверджено угоду про визнання винуватості.

При цьому, судом першої інстанції перед ухваленням оскаржуваного вироку про затвердження угоди про визнання винуватості повністю виконані вимоги, передбачені частинами 4, 6, 7 ст.474 КПК України.

Зокрема, суд першої інстанції переконався, що при укладенні угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_9 за участю захисника ОСОБА_11 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України (арк.212-220). Судом також встановлено, що обвинувачений розуміє положення ч. 4 ст. 474 та ст. 473 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільною та ОСОБА_9 погоджуються на призначення узгодженого покарання.

Апеляційний суд зазначає, що угода про визнання винуватості не містить питання щодо погодження повернення застави заставодавцю ОСОБА_7 або звернення застави в дохід держави.

З огляду на викладене, заставодавецею ОСОБА_7 оскаржено вирок з підстав, з яких він не може бути оскаржений згідно положень ст. 394, ч. 4 ст. 475 КПК України.

За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК України).

З огляду на вказані вище положення, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно, через укладення угоди у порядку, визначеному Главою 35 КПК України, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК України особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляції суб`єкти оскарження.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч. 2 ст. 473 КПК України.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які з метою скасування вироку суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 02.10.2018 року (справа № 523/13129/17, провадження

№ 51-3421км18).

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що заставодавецею ОСОБА_7 оскаржено вирок з підстав, з яких він не може бути оскаржений згідно положень ст. 394, ч. 4 ст. 475 КПК України.

Прийняте апеляційним судом рішення цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (пункт 41 рішення у справі «Абрамова проти України» від 18.12.2018 року, заява № 41988/08; пункт 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05.04.2018 року, заява № 40160/12 та інші).

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_7 не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстав для його скасування в частині вирішення питання щодо долі застави - не вбачає.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Разом з цим, колегія суддів роз`яснює ОСОБА_7 , що вона не позбавлена процесуальної можливості звернутися до суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених п.14 ч.1 ст.537 КПК України.

Керуючись ст.ст.405, 407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2024 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді