1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2660/23 1-кп/335/294/2024
01 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
В провадженні суду перебуває дане кримінальне провадження.
До судового засідання, через захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , надійшла заява ОСОБА_4 про застосування до нього на стадії досудового розслідування недозволених методів ведення слідства працівниками ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. Зазначив, що під час розслідування справи, співробітники поліції принижували його, примушували дати показання щодо себе, застосовували фізичну силу, залякували, принижували його гідність. Також зазначив, що співробітники поліції сфальсифікували (підробили) його підпис на деяких матеріалах досудового розслідування. Крім цього, зазначив, що протягом всього часу розслідування справи, співробітники поліції тиснули на нього. В подальшому він визнав провину, побоюючись за свою родину.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав обставини викладені в його заяві.
Захисник ОСОБА_6 в судовому засідання підтримала заяву ОСОБА_4 .
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти заяви ОСОБА_4 .
Суд заслухавши пояснення сторін, приходить до наступних висновків.
Частиною 1 статті 2 КПК встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Ст.ст. 7, 8 КПК України встановлено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відносяться, зокрема: верховенство права; законність; забезпечення права на захист та оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності тощо.
У відповідності до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Згідно частини другої ст. 11 КПК України, забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність.
Відповідно до змісту ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження.
Таким чином, сформульована обвинуваченим заява щодо його катування та підробки документів під час досудового розслідування кримінального провадження безпосередньо впливає на допустимість зібраних стороною обвинувачення доказів, що потребує ретельної перевірки такої заяви.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, у випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст.3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити як загальний обов`язок держави відповідно до ст.1 Конвенції, вимагає, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування, метою якого є виявлення і покарання відповідальних осіб. Якщо б це було не так, загальна правова заборона катування та нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, попри своє фундаментальне значення, була б неефективною на практиці, і в деяких випадках представники держави могли б фактично безкарно порушувати права тих, хто перебуває під їхнім контролем (рішення у справі "Ассенов та інші проти Болгарії", рішення у справі "Лабіта проти Італії").
Рішенням у справі «Сельмуні проти Франції» ЄСПЛ визначено, що ст. 3 Конвенції є втіленням основних цінностей демократичних суспільств, які входять до складу Ради Європи, і вважається одним із найважливіших основоположних положень Конвенції, відступ від якого не дозволяється. У разі подання скарг за цією статтею Конвенції ЄСПЛ повинен провести особливо ретельний аналіз із урахуванням усіх матеріалів, поданих сторонами (правова позиція у справі «Матьяр проти Туреччини»).

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначає, що ст. 3 Конвенції захищає одну із фундаментальних цінностей демократичного суспільства, згідно з цією статтею забороняється будь-яке катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження, незалежно від обставин справи чи поведінки потерпілого (рішення у справі «Лабіта проти Італії»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції поводження визнається нелюдським при досягненні мінімального рівня жорстокості. Суд вважає поводження за «нелюдське», оскільки, inter alia, воно було умисним, застосовувалося впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

ЄСПЛ є зв`язаним своєю наднаціональною природою та вбачає, що він має бути дуже обережним з перебиранням функцій суду першої інстанції, якщо це неминуче не викликано обставинами справи (правова позиція у справі «МакКерр проти Великобританії»). Проте, якщо твердження стосується ст. 3 Конвенції, ЄСПЛ має застосовувати особливу ретельність, навіть якщо певне національне провадження і розслідування вже відбулися (рішення у справі «Рібіч проти Австрії», рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Слід враховувати, що при оцінці доказів ЄСПЛ керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Розслідування за небезпідставним твердженням про неналежне поводження має бути ретельним та ефективним. Це означає, що органи влади мають завжди намагатись встановити події та не покладатися на поспішні або безпідставні висновки для закінчення розслідування чи для обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Ассенов та інші проти Болгарії»). Вони мають вживати всіх необхідних та доступних заходів, щоб отримати докази відносно подій, в тому числі, inter alia, свідчення очевидців та результати експертиз (рішення у справі «Танрікулу проти Туреччини», рішення у справі «Гюль проти Туреччини»).

Судам першої та апеляційної інстанцій необхідно враховувати такі загальні правові позиції ЄСПЛ, щодо офіційного тлумачення ст. 3 Конвенції у матеріальному та процесуальному аспектах у кримінальному судочинстві, які обумовлені законодавчим положенням щодо застосування Конвенції та практики ЄСПЛ при розгляді справ у якості джерела права.

Ухвалюючи рішення по суті, суд керується тим, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рівноправність сторін є невід`ємною рисою справедливого судового розгляду. Цей принцип вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свої доводи по справі в таких умовах, які не ставлять її в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони. Рівноправність сторін вимагає встановлення справедливого балансу між сторонами. Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін ( рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steel and Morris v. the United Kingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR2005II). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, § 22). Підсумовуючи вказані норми суд вважає, жоден учасник судового засідання не був позбавлений можливості надати свої доводи безпосередньо в судовому засіданні та «справедливого балансу» у судовому засіданні вдалось досягти.

Відповідно до ч. 3 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження і вони не можуть бути перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених працівником правоохоронного органу.

На підставі викладеного, суд вважає, що письмова заява та пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають перевірці Територіальним управлінням ДБР, яке розташоване у м. Мелітополі, тому слід їм доручити організувати проведення перевірки доводів викладених в заяві ОСОБА_4 щодо його катування та підробки документів під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000013 від 04.01.2023 року співробітниками ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, з дотриманням вимог ст. 214 КПК України.

На підставі ч. 3 ст. 333 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Доручити Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Мелітополі, організувати проведення перевірки доводів викладених в заяві ОСОБА_4 щодо його катування та підробки документів під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000013 від 04.01.2023 року співробітниками ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, з дотриманням вимог ст. 214 КПК України.

Направити до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, копію цієї ухвали для виконання.

Про результати виконання ухвали повідомити суд та заявника ОСОБА_4 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1