УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

м. Київ

справа № 564/1927/23

провадження № 51-1267ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2023 року та ухвали Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року, а також його касаційну скаргу на зазначені судові рішення постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шоломиничі Городоцького району Львівської області та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2023 року діяння ОСОБА_4 було перекваліфіковано з ч. 4 ст. 408 КК на ч. 5 ст. 407 цього Кодексу і його засуджено за ч. 5 ст. 407 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі статей 71, 72, 78 цього Кодексу за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2022 року й остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання та запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, 28 березня 2023 року приблизно о 15:00, порушуючи вимоги статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1 - 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч. 1 ст. 1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, порушуючи військову дисципліну, через особисту недисциплінованість і несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, за відсутності поважних причин, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , після чого перебував поза її межами, проводив час на власний розсуд та не виконував обов`язків військової служби.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 30 листопада 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження та в касаційній скарзі, і узагальнені їх доводи

На обґрунтування поважності пропуску строку касаційного оскарження засуджений вказує на те, що 02 травня 2024 року, який був останнім днем строку, наданого йому для усунення недоліків касаційної скарги за ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року, він подав до спецчастини «Дрогобицька виправна колонія № 40» для відправлення до Верховного Суду заяву, до якої долучив копії постановлених щодо нього судових рішень, що підтверджується підписом про передання листа на поштове відправлення, а тому вважає, що встановлений процесуальний строк він не порушив.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушення та його особі, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Засуджений вважає, що суд, установивши відсутність у його діянні ознак інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК, мав його виправдати, а не змінювати правову кваліфікацію його діяння на ч. 5 ст. 407 КК, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Як зазначає ОСОБА_4 , суд позбавив його можливості захищатися від обвинувачення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, оскільки він захищався від пред`явленого йому обвинувачення за ч. 4 ст. 408 цього Кодексу.

Стверджує про недоведеність його винуватості за ч. 5 ст. 407 КК.

Також не погоджується з призначеним судом покаранням, яке вважає занадто суворим.

На думку ОСОБА_4 , у суду не було підстав для застосування положень ч. 15 ст. 615КПК (щодо оголошення резолютивної частини вироку), оскільки на території Рівненської області не проводилися активні бойові дії.

За твердженням засудженого, апеляційний суд формально переглянув вирок місцевого суду та,порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не перевірив доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту, і не надав на них мотивованих відповідей.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Стосовно порушеного засудженим питання про поновлення строку на касаційне оскарження

За ст. 116 КПК строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.

Частиною 1 ст. 117 КПК визначено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Засуджений ОСОБА_4 стверджує, що 02 травня 2024 року - в останній день строку, наданого йому для усунення недоліків касаційної скарги за ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року, він подав до спецчастини «Дрогобицька виправна колонія № 40» для відправлення до Верховного Суду заяву, до якої долучив копії постановлених щодо нього судових рішень, що було необхідно для усунення недоліків, встановлених касаційним судом.

Перевіривши наведені в клопотанні засудженого причини пропуску строку на касаційне оскарження, Верховний Суд визнає їх поважними та вважає за необхідне поновити цей строк з огляду на доводи ОСОБА_4 , які підтверджуються документами, наданими установою, де він відбуває покарання, а також з урахуванням того, що касатор діяв сумлінно, без невиправданих затримок у часі.

Щодо доводів, викладених у касаційній скарзі засудженого

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене Суд відхиляє доводи касаційної скарги стосовно неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, як зазначено вище, вони не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Стосовно пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, перекваліфікації судом його діяння та доведеності його винуватості за ч. 5 ст. 407 КК.

ОСОБА_4 вважає, що суд, установивши відсутність у його діянні складу інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК, мав виправдати його, а не змінювати правову кваліфікацію його діяння на ч. 5 ст. 407 КК. Також стверджує, що суд позбавив його можливості захищатися від обвинувачення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, оскільки він захищався від пред`явленого йому обвинувачення за ч. 4 ст. 408 цього Кодексу. Крім того, зазначає про недоведеність винуватості за ч. 5 ст. 407 КК.

Верховний Суд не погоджується із цими доводами засудженого з огляду на таке.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, в умовах воєнного стану за відсутності поважних причин самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Орган досудового розслідування кваліфікував ці дії засудженого, як дезертирство, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК.

Місцевий суд, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що ці дії засудженого містять склад злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК - самовільне залишення військової частини.

Верховний Суд звертає увагу, що самовільне залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби, що було встановлено у цій справі, як органом досудового розслідування, так і місцевим судом, може охоплюватись, як складом злочину, передбаченого ст. 407 КК (самовільне залишення військової частини або місця служби), так і ст. 408 КК (дезертирство).

Зазначені склади злочинів головним чином відрізняються суб`єктивною стороною. При дезертирстві особа бажає не просто самовільно залишити місце розташування військової частини або місця несення служби, а метою цього злочину є ухилення військовослужбовцем від військової служби, як такої взагалі, назавжди. Тоді, як при вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 КК (самовільне залишення військової частини або місця служби), такої мети винувата особа перед собою не ставить.

Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин сторона обвинувачення не надала доказів того, що засуджений мав намір ухилитися від проходження військової служби назавжди, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони дезертирства, а тому перекваліфікував діяння ОСОБА_4 на ч. 5 ст. 407 КК і засудив останнього за вказаною нормою закону.

Такого висновку суд дійшов на підставі досліджених показань самого засудженого, який підтвердив, що самовільно залишив місце дислокації військової частини, оскільки в нього загострилася хронічна хвороба, а тому, злякавшись за своє здоров`я, він залишив військову частину з метою лікування; письмових доказів, серед яких: повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 квітня 2023 року за вих. № 810/1308; матеріали перевірки ІНФОРМАЦІЯ_3 за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 ; повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29 травня 2023 року за вих. № 4546 з додатками; повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 29 травня 2023 року за вих. № 2353 з додатками; повідомлення з військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 15 травня 2023 року; повідомлення з військової частини НОМЕР_2 від 16 травня 2023 року; повідомлення з Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської ОДА від 18 травня 2023 року та повідомлення з ІНФОРМАЦІЯ_6 від 17 травня 2023 року.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, зокрема за апеляційними скаргами сторони захисту, визнав ці висновки місцевого суду законними, обґрунтованими і вмотивованими, з чим погоджується і Верховний Суд.

Суд відхиляє твердження засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК.

Як зазначалось вище, такі висновки суду, ґрунтуються на підставі оцінки наданих сторонами доказів, сумніву в належності, допустимості, достовірності й достатності яких у судів попередніх інстанцій не виникало. Не вбачає для цього підстав і касаційний суд. Більш того, сам засуджений не заперечував того факту, що самовільно залишив місце дислокації військової частини, оскільки в нього загострилася хвороба.

Водночас Суд зазначає, що, за встановлених обставин цієї справи, причина за якої засуджений (за його твердженням) самовільно залишив місце дислокації військової частини, не мала вагомого значення і не виключала кримінальної протиправності діяння та відповідальності за злочин, за який його засуджено.

Твердження засудженого про те, що суд, перекваліфіковуючи його діяння на ч. 5 ст. 407 КК, позбавив його права захищатися від нового обвинувачення, є необґрунтованими.

Як зазначалось вище, як і органом досудового розслідування так і судом, засудженому ставилось у провину те, що він, будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, в умовах воєнного стану за відсутності поважних причин самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Місцевий суд, кваліфікуючи ці дії за ч. 5 ст. 407 КК (самовільне залишення військової частини) не встановлював нових фактичних обставин, що не були в пред`явленому обвинуваченні, а лише виключив за недоведенням твердження сторони обвинувачення, що метою такого залишення військової частини було ухилення від військової служби назавжди, надав таким діям засудженого іншу юридичну оцінку.

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що у цій справі відсутні підстави для висновку, що формулювання обвинувачення, що було визнано судом доведеним, поставило сторону захисту у позицію, за якою вона була позбавлена можливості будувати свою стратегію і лінію захисту, а також захищатися від цього обвинувачення.

Відхиляє касаційний суд і доводи ОСОБА_4 про те, що місцевий суд, установивши відсутність у його діянні ознак інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК, мав виправдати його, а не перекваліфіковувати його діяння на ч. 5 ст. 407 КК, керуючись приписами ч. 3 ст. 337 КПК.

За змістом ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Указане має місце тоді, коли кваліфікація діяння особи, що згідно з обвинувальним актом ставиться їй за провину, підлягає зміні на таку, що передбачає менш тяжке кримінальне правопорушення, ніж зазначено в обвинувальному акті.

Обвинувачену особу може бути виправдано в тому разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу (ч. 1 ст. 373 КПК).

У цій же справі, як наголошувалося вище, суд, виключивши за недоведенням твердження сторони обвинувачення, що метою такого залишення військової частини було ухилення від військової служби назавжди, дійшов висновку не про відсутність в діянні засудженого складу злочину, а про необхідність надання таким діям іншої юридичної оцінки, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК правильно перекваліфікував діяння ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 408 КК (більш тяжкого злочину), на ч. 5 ст. 407 КК (менш тяжкий злочин).

За таких обставин Верховний Суд відхиляє такі доводи засудженого.

Стосовно положень ч. 15 ст. 615 КПК

ОСОБА_4 вважає, що оскільки на території Рівненської області не проводилися активні бойові дії, то суд безпідставно застосував положення ч. 15 ст. 615 КПК, проголосивши лише резолютивну частину вироку, а не весь його текст, як це передбачено процесуальним законом.

Верховний Суд не погоджується із цими міркуваннями засудженого.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який продовжується відповідними Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» і триває до сьогодні.

Частиною 15 ст. 615 КПК передбачено, що в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Отже, наведена вище норма процесуального закону надає право суду проголосити резолютивну частину вироку в умовах воєнного стану і її застосування не обумовлене проведенням активних бойових дій на відповідній території України, зокрема Рівненської області, як про це помилково зазначає засуджений.

З огляду на це Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що суд першої інстанції допустив у цій частині порушення вимог КПК і відхиляє такі доводи ОСОБА_4 .

Стосовно призначеного ОСОБА_4 судом покарання

У касаційній скарзі засуджений не погоджується з призначеним йому судом покаранням.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

З копій судових рішень убачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; особу засудженого, котрий раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, взятий на облік у КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень». Крім того, місцевий суд визнав щире каяття засудженого обставиною, яка пом`якшує його покарання, а рецидив злочину - обставиною, що його обтяжує.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, та визначив його остаточний розмір на підставі статей 71, 72, 78 КК.

Ці висновки місцевого суду були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, зокрема в межах доводів апеляційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам, що викладені в його касаційній скарзі, і за наслідком апеляційного перегляду суд, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, умотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом покарання ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Неспроможними є і судження ОСОБА_4 стосовно того, що його діями нікому не було заподіяно шкоди, оскільки його діяння спричинило шкоду порядку проходження військової служби, і сам факт вчинення таких дій свідчить про ступінь суспільної небезпечності діяння, притаманний злочинам.

Крім того, не віднесено КК до обставин, що враховуються під час призначення покарання, факту наявності чи відсутності у кримінальному провадженні потерпілого.

Також Суд зауважує, що обставини, зазначені засудженим у касаційній скарзі, не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та не є достатніми для призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 5 ст. 407 КК, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого та наявність обставини, що обтяжує його покарання, - рецидиву злочину.

Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів умотивованість висновків суду з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2023 року та ухвали Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3