№ провадження 1-кс/495/2418/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Білгород - Дністровський

Слідчий суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Білгород-Дністровському клопотання старшого слідчого відділення №1 СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, -

В С Т А Н О В И В:

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 18.10.2024 року надійшло клопотання старшого слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, яке було надано в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001517 від 21.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Виклад обставин, зазначених у клопотанні.

20.10.2024 до чергової частини відділення поліції № 1 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області від ОСОБА_5 надійшла заява про те, що в період з вересня 2024 року по 20.10.2024 невстановлена особа незаконно знаходячись у приміщенні житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 здійснила крадіжку коштів у розмірі 5 000 доларів США.

За результатами проведених слідчих (розшукових) дій встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетні місцеві мешканці АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які в своїй злочинній діяльності могли використовувати автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21093», з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , за допомогою якого останні пересувались до та з місця вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 встановлено, що власником вищевказаного автомобіля є ОСОБА_5 .

В подальшому, автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21093» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , був оглянутий та визначений в якості речового доказу, у кримінальному провадженні в рамках якого подається дане клопотання, оскільки є засобом вчинення кримінального правопорушення, тобто його властивості використовуються невстановленими особами, якими можуть бути ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з метою створення сприятливих умов у процесі вчинення кримінального правопорушення. Окрім того, вказане майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та містить інші відомості, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що у матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вилучене майно, має суттєве значення для проведення подальшого об`єктивного, повного та неупередженого досудового розслідування, з метою збереження речових доказів та забезпечення цивільного позову слідчий просив клопотання задовольнити.

Позиції сторін.

Згідно з ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату та час засідання повідомлялись.

Мотивація суду.

З матеріалів клопотання вбачається, що досудове розслідування здійснюється у кримінальному провадженні № 0001517 від 21.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Пунктом 7 ч.2 ст.131 КПК України передбачено такий вид заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Частиною 1 ст.170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України, а саме: є достатні підстави вважати, що предмети, зокрема, підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберігали на собі його сліди.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань слідчим відділом здійснюється досудове розслідування за фактом незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів клопотання за результатами проведених слідчих (розшукових) дій встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетні місцеві мешканці АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які в своїй злочинній діяльності могли використовувати автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21093», з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , за допомогою якого останні пересувались до та з місця вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до протоколу огляду від 13.11.2024 автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21093» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , був оглянутий та визначений в якості речового доказу. Проте до матеріалів клопотання не додано постанови про визнання транспортного засобу речовим доказом, що позбавляє слідчого суддю можливості визначити автівку як речовий доказ.

В ході судового розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що позиція слідчого щодо необхідності збереження авта у якості речового доказу в рамках досудового розслідування, що здійснюється за фактом крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану не підтверджена належними доказами.

Щодо накладення арешту з метою подальшої конфіскації майна як виду покарання, слідчий суддя наголошує, що в рамках досудового розслідування кримінального провадження жодній особі не повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, а отже зазначений факт не може слугувати підставою для накладення арешту на майно, що належить іншим повнолітнім членам родини.

Так, статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

В ході дослідження клопотання слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено мету накладення арешту. В ході розгляду питання про накладення арешту на майно, не встановлено з якою саме метою необхідно накласти арешт на авто, не обґрунтовано вірогідність його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зазначено, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд та процесуальною гарантією доступу до суду. Виходячи зі змісту цієї статті справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. В клопотанні слідчим зазначено, що необхідно накласти арешт на майно з метою збереження речових доказів, які мають суттєве значення для кримінального провадження.

Враховуючи те, що орган досудового розслідування у розумінні ст.132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, зокрема щодо необхідності збереження речового доказу, а також не надав оцінку правовим підставам арешту майна на автомобіль, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Керуючись ст.ст. 98, 132, 170, 171, 172, 173 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, яке було надано в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001517 від 21.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1