Дата документу 03.09.2024 Справа № 337/2518/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/184/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/2518/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20.03.2021 року приблизно о 16.40 год., знаходячись у парку «Ювілейний» по пр.Ювілейний м.Запоріжжя, познайомився з раніше невідомим йому ОСОБА_9 . Того ж дня, приблизно о 17:40 год. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 направились в бік будинку №26 вул.Новгородська м.Запоріжжя. Знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , діючи умисно з корисливих мотивів повторно відкрито викрав з правої кишені куртки ОСОБА_9 мобільний телефон вартістю 9999,00 грн. в пластиковому чохлі вартістю 299,00 грн. з сім-картками мобільних операторів «Київстар» та «Водафон», які цінності для потерпілого не представляють. На вимогу потерпілого ОСОБА_9 повернути йому належне майно, ОСОБА_8 не відреагував та втік з місця злочину, заволодівши викраденим майном та отримавши його у своє повне розпорядження, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 10 299,00 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.71, ст.72 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 19.01.2021 року остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок в частині призначеного покарання змінити, призначити йому покарання за ч.2 ст.186 КК із застосуванням ч.1 ст.69 КК у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Свої вимоги мотивував тим, що злочин ним скоєно не у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, під час досудового розслідування він активно сприяв розкриттю злочину, викрадений мобільний телефон повернуто потерпілому. Крім того, він щиро розкаявся та повністю визнав свою вину, злочин вчинив внаслідок збігу тяжких особистих сімейних обставин. Зазначене в сукупності дає підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при розгляді кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, ОСОБА_8 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, не оспорював обставин вчинення кримінального правопорушення та не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК.

З огляду на таку правову позицію обвинуваченого, а також з урахуванням думки учасників провадження, суд першої інстанції у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

Відтак судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для застосування до нього положень ст.69 КК, то вони не можуть вважатися обґрунтованими виходячи з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за законом віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного корисливого кримінального правопорушення, не працює, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставин протилежного змісту суд не встановив.

Частина 1 ст.69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст.66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Проте щире каяття та повне визнання вини, на що посилався в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним умисного тяжкого злочину проти власності. Їх наявність сама по собі не тягне за собою безумовного застосування ст.69 КК та призначення обвинуваченому іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.186 КК.

Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність у ОСОБА_8 непогашеної судимості за корисливе кримінальне правопорушення та вчинення ним нового кримінального правопорушення проти власності та ще й під час іспитового строку однозначно свідчать про неможливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Обставини, на які посилався обвинувачений в апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК. Проте зазначені обставини, на переконання колегії суддів, жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК.

Додатково надані стороною захисту відомості про одруження обвинуваченого та про наявність у нього малолітньої дитини, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та конкретні обставини даного провадження не можуть істотно позначитись на вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними. Адже під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. При цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним. Між тим матеріали справи не містять у собі даних про вчинення обвинуваченим дій, направлених на активну та ініціативну допомогу слідству. У зв`язку з чим прокурором в обвинувальному акті також не зазначено про наявність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_8 обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Посилання обвинуваченого на вчинення ним злочину не у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння лише свідчить про відсутність у справі обтяжуючої покарання обставини, про що і зазначив суд першої інстанції у вироку. Проте ця обставина не дає підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.186 КК.

Повернення мобільного телефону потерпілому, на що посилався в апеляційній скарзі обвинувачений, мало місце завдяки діям працівників поліції, а не обвинуваченого, а тому така обставина не може істотно позначитись на вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість нема. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність застосування до нього ст.69 КК, в апеляційній скарзі не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4