Номер провадження: 11-кп/813/1944/24
Справа № 501/2678/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «EasyCon» за участю захисника ОСОБА_7 . клопотання прокурора ОСОБА_6 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 27.06.2024 року в кримінальному провадженні №0000300 від 30.03.2024 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Магадан Російської Федерації, особи без громадянства, зі середньою спеціальною освітою, неодруженого, без реєстрації місця проживання на території України, який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-17.03.2008 року Апеляційним судом Херсонської області за ч.1 ст.115, п.п.1, 2, 4, 9, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152 КК України, на підставі ст.70, 71 КК України до 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі у спеціальній виховній установі, 15.09.2017 року на підставі ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 07.09.2017 року звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 3 роки 10 місяців 17 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду затверджено угоду про визнання винуватості від 19.06.2024 року, укладену між прокурором Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , в присутності його захисника адвоката ОСОБА_7 , в кримінальному провадженні №0000300 від 30.03.2024 року.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з 30.03.2024 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчій ізолятор», до набрання вироку законної сили залишено без змін.

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

29 березня 2024 року, в період часу з 17 год 00 хв до 18 год. 40 хв, ОСОБА_8 , разом зі своєю сусідкою ОСОБА_10 , перебували в приміщенні домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому тимчасово проживав ОСОБА_8 .

В цей час, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , виникла суперечка на ґрунті боргових відносин щодо повернення грошових коштів ОСОБА_8 останній.

Під час вказаної суперечки, у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел спрямований на нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний намір, перебуваючи разом із ОСОБА_10 в приміщенні вітальної кімнати будинку вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс кулаком своєї правої руки декілька ударів в область голови і обличчя ОСОБА_10 , від чого остання впала на підлогу, опинившись в положенні лежачи на спині. Продовжуючи реалізовувати свої умисні дії, ОСОБА_8 стоячи над лежачою ОСОБА_10 , продовжив їй наносити руками і ногами численні удари в різні ділянки тіла, а саме в область тулуба, обличчя і голови. В результаті протиправних, умисних, злочинних дій ОСОБА_11 , ОСОБА_10 були заподіяні наступні тілесні ушкодження:

- закрита травма голови: численні забої м`яких тканин з синцями обличчя (усіх повік обох очей, лобно-скроневої і щічно-виличної ділянок справа, щічно-виличної ділянки зліва, в проекції тіла нижньої щелепи спереду, ділянки підборіддя), крововиливи облямівок і слизових оболонок обох губ; закритий перелом кісток носа; крововиливи в м`яких тканинах голови з внутрішньої поверхні (в лобно-тім`яно-скроневій і частково потиличній області справа та в лобно-тім`яно-скроневій області зліва); крововиливи під м`якими мозковими оболонками головного мозку (в лобно-тім`яно-скроневій ділянці опуклої поверхні правої півкулі мозку та в лобно-тім`яній ділянці опуклої поверхні лівої півкулі мозку) та контузійний крововилив (забій головного мозку) в лобній частці правої півкулі головного мозку;

- закрита травма органів грудної клітини і черевної порожнини: крововиливи в м`яких тканинах грудної клітини з переломами шостого-дев`ятого правих ребер (між середньою ключичною і передньою пахвовою лініями) з крововиливом в куполі діафрагми справа і розривами печінки та крововиливи в м`яких тканинах грудної клітини зліва з переломами шостого-десятого лівих ребер (від середньої ключичної лінії у шостого ребра до задньої пахвової лінії у десятого ребра) з крововиливом в куполі діафрагми зліва і розривом селезінки, з внутрішньочеревною кровотечою, переломи восьмого і дев`ятого (по задній пахвовій лінії) та десятого і одинадцятого (по лопатковій лінії) правих ребер з ушкодженням плеври в ділянці перелому дев`ятого ребра та правобічною внутрішньо-плевральною кровотечою; переломи шостого-одинадцятого лівих ребер (від задньої пахвової лінії до навколо-хребцевої лінії) з ушкодженням плеври в ділянці перелому восьмого ребра та лівобічною внутрішньо-плевральною кровотечою, що згідно з п. 2.1.1 (а) і п. 2.1.3 (г,л) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995р.) містять ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя;

- синці: задніх поверхонь обох ліктьових суглобів, задньо-внутрішньої поверхні середньої третини правого передпліччя, задньої поверхні на межі середньої і нижньої третини лівого передпліччя, тильних поверхонь обох кистей з переходом на основні фаланги усіх пальців, передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правої гомілки, передньо-зовнішньої поверхні лівого колінного суглоба, як разом так і окремо взяті, при звичайному своєму перебігу у живих осіб мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів, і згідно з п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» містять ознаки легких тілесних ушкоджень.

Після цього, ОСОБА_11 залишаючись разом з ОСОБА_10 в приміщенні вітальної кімнати будинку вказаного домоволодіння, в той час коли остання продовжувала лежати на підлозі у безпорадному стані, схилився над ОСОБА_10 схопивши її за верхній одяг, та витягнув через коридор на подвір`я домоволодіння, де залишив лежати.

В подальшому, не залишаючи територію зазначеного домоволодіння, ОСОБА_11 за вказаною адресою викликав карету швидкої допомоги, для госпіталізації ОСОБА_10 до медичного закладу.

Під час транспортування до КНП «Чорноморської міська лікарня Чорноморської міської ради» в кареті швидкої допомоги від отриманих тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_10 , яка перебуває в прямому причинному зв`язку з виявленою у неї поєднаною закритою травмою голови (у вигляді численних синців обличчя, з крововиливами в м`яких тканинах голови і під м`якими мозковими оболонками головного мозку і контузійним крововиливом головного мозку) та закритою травмою органів грудної клітини і черевної порожнини (у вигляді численних двобічних переломів ребер та розривів печінки і селезінки, з двобічною внутрішньо-плевральною і внутрішньо-черевною кровотечами) та настала від шоку.

Вказані дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України за кваліфікуючими ознаками - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини подій скоєного кримінального правопорушення, викладені у вироку та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , вказує, що вирок в частині застосування виду покарання не відповідає вимогам ст.370 КПК, просить змінити вирок шляхом виключення з другого абзацу резолютивної частини вироку словосполучення «покарання у вигляді» та доповнення вказаного абзацу словосполученням «покарання у виді». В іншій частині захисник просить вирок залишити без змін.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги захисник вказує, що згідно ст.51 КК України до осіб, визнаних винуватими у вчинені кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані види покарань, перелічені у вказаній нормі закону, зокрема й позбавлення волі на певний строк. Водночас жодна стаття кримінального закону не містить такого терміну як «вигляд покарання» чи «покарання у вигляді». Тому, захисник вважає, що вирок в частині застосування виду покарання є незаконним, як результат неправильного тлумачення судом закону України про кримінальну відповідальність (ст.51 КК України), яке суперечить його точному змісту (п.3 ч.1 ст.413 КПК України), що є підставою для зміни вироку в порядку п.4 ч.1 ст.409 КПК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_12 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду, в судове засідання не з`явилась, клопотань про відкладення не подавала.

Розгляд проведено також за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки захисник не просив забезпечити його участь в судовому засіданні, а обвинувачений також не клопотав про здійснення апеляційного розгляду за його участю.

До початку розгляду апеляційної скарги, прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заявила клопотання про закриття провадження за апеляційною скаргою захисника, посилаючись на те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 подана не у відповідності вимог КПК, без врахування того, що вироком місцевого суду затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим в присутності захисника, та обвинуваченому ОСОБА_8 судом призначене узгоджене сторонами покарання. Прокурор вважає, що вирок ухвалений на підставі угоди про визнання винуватості не може бути оскаржений з тих підстав, на які посилається захисник.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, яка підтримала клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника; захисника ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення клопотання прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи клопотання прокурора; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Частиною 3 ст.21 КПК передбачено право кожного на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, діючим КПК гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

З метою встановлення обставин, які слугували підставою для звернення захисника ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції та виконання вимог ст.21 КПК щодо доступу до правосуддя, апеляційним судом апеляційна скарга була призначена до судового розгляду.

Однак, захисник ОСОБА_7 доповнень до апеляційної скарги не подавав, в судовому засіданні інших доводів щодо підстав подання ним апеляційної скарги не зазначив.

Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку регламентований Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України.

Положеннями ч.4 ст.394 КПК визначений вичерпний перелік підстав, з яких вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений.

За приписами п.1 ч.4 ст.394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Проте підстава, з якої захисник подав апеляційну скаргу, не є такою, яка визначена законом, та з урахуванням положень п.1 ч.4 ст.394 КПК, не дає йому права на оскарження вироку.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 року (справа №686/13550/21) погодився із висновком апеляційного суду щодо відмови у відкритті апеляційного провадження, оскільки вирок суду першої інстанції на підставі угоди може бути оскаржено обмеженим колом суб`єктів у передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 394 КПК України випадках.

Зокрема, відповідно до положень зазначеної статті процесуального закону, у провадженні на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним (обвинуваченим), обвинувачений може оскаржити вирок суду виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 року (справа №523/13129/17) вказав, що імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується з положеннями ч.2 ст.473 КПК.

Так, за вказаною нормою закону наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а для підозрюваного чи обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абз. 1 та 4 п.1 ч.4 ст.474 цього Кодексу.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які з метою зміни вироку суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі захисника щодо необхідності виключення з другого абзацу резолютивної частини вироку словосполучення «покарання у вигляді» та доповнення вказаного абзацу словосполученням «покарання у виді», які не належать до підстав оскарження ним вироку на підставі угоди про визнання винуватості відповідно до п.1 ч.4 ст.394 КПК, не дає захиснику права на оскарження такого вироку.

Колегія суддів, встановивши всі обставини, які стали підставою для звернення захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ТиОСОБА_13 , приходить до висновку, що вирок місцевого суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим, визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, не підлягає оскарженню.

Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків подання (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Частиною 1 статті 392 КПК визначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У рішенні від 27.01.2010 року у справі №3-рп/2010 Конституційний суд України дійшов висновку (абзац другий підпункту 3.2), що апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

У рішенні від 11.03.2011 року у справі №2-рп/2011 Конституційний Суд України (пп.3.3 п.3 мотивувальної частини) зазначив, що «Верховна Рада України в законах України визначає судочинство та судоустрій і підсудність справ як їх елемент, а також може встановлювати випадки, в яких не допускається апеляційне, касаційне оскарження рішення суду (п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до вищезазначеного, Конституційний суд України зробив висновок про те, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і переліку тих вироків, ухвал суду, які підлягають апеляційному оскарженню, знаходить свою реалізацію конституційний припис закріплений в п.8 ч.1 ст.129 Конституції України - забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, з дослівного змісту зазначеної норми Основного Закону можна зробити висновок, що Законом встановлена можливість апеляційного оскарження всіх рішень суду першої інстанції, але тих, які ухвалені за результатами судового розгляду справи (судового провадження). Разом з цим, на теперішній час офіційного тлумачення, в тому числі Рішення Конституційного суду України, терміну «забезпечення права на апеляційний перегляд справи», в контексті положень п.8 ч.1 ст.129 Конституції України (в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016), не існує.

Таким чином, із системного аналізу наведених норм Конституції України, кримінального процесуального закону та правових висновків Конституційного суду України можна зробити висновок, що конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, що регламентовано положеннями ст. 55 Конституції України та ст.ст. 24, 392 КПК.

Крім того, виконуючи вимоги ч. 5 ст.9 КПК, колегія суддів, вирішуючи питання щодо можливості апеляційного перегляду оскаржуваного вироку суду першої інстанції також враховує правові позиції Європейського суду з прав людини стосовно доступу до правосуддя.

Так, у низці рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнано Україною, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (1998р.) зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У рішенні у справі «Мельник проти України» (2006р.), ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

У рішенні у справі «Воловік проти України» (2007р.), ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження.

У рішенні у справі «Скорик проти України» (2008р.) ЄСПЛ нагадав, що «відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

Таким чином, за аналізом правових позицій Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, які були сформовані під час розгляду й вирішення справ і втілились у судових рішеннях, можливо дійти ґрунтовного висновку, що їх правові позиції повністю збігаються, взаємодоповнюються та взаємооб`єднуються щодо забезпечення гарантування загальних принципів права особи на судовий захист, у тому числі забезпечення апеляційного оскарження рішень суду, за визначеною Конституцією України та Кримінальним процесуальним Кодексом України процедурою.

Враховуючи наведені вимоги закону та практики ЄСПЛ, а також вимоги ч.1 ст.392, ст.394 КПК, колегія суддів вважає, що вирок суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_8 , в присутності його захисника, визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено відповідне покарання, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, з підстав що зазначені в апеляційній скарзі захисника.

Положеннями ч.2 ст.403 КПК передбачена можливість закриття апеляційного провадження лише у разі відмови особи від поданої нею апеляційної скарги.

Водночас, відповідно до ч.4 ст.399 КПК, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 року (справа №569/17036/18), касаційний суд дійшов висновку про те, що після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Статтею 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку. Саме тому апеляційна скарга на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, не може бути розглянута по суті, а відкрите (розпочате) апеляційне провадження за такою скаргою підлягає закриттю з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК.

Аналогічний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду, яка вважала за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите за скаргою на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (постанова від 23.01.2019 року по справі №738/1482/16-к).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , оскільки апеляційна скарга подана на рішення, в тій частині, що не підлягає оскарженню.

Керуючись ст.ст. 376, 399, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про закриття апеляційного провадження - задовольнити.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 27.06.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.121 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4