ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року

м. Київ

справа № 676/2111/20

провадження № 51-635км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 29 серпня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000211, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коцюбинчики Чортківського району Тернопільської області, мешканця АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 289 КК України (в редакції закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17 000 гривень).

Цим же вироком скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року. Вирішено питання щодо речових доказів, зокрема, автомобіль марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , повернуто власнику - ОСОБА_7 .

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та детально наведених у вироку, 08 лютого 2020 року, близько 17:00, перебуваючи на території Комунального некомерційного підприємства «Лікувальний діагностично-консультативний центр» Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області, що по вул. Матросова, 17 в м. Кам`янець-Подільському Хмельницької області, діючи умисно, шляхом буксирування автомобілем ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_8 , який не був обізнаний про протиправність вчинюваних дій, незаконно заволодів транспортним засобом ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , № двигуна НОМЕР_5 , що належить потерпілому ОСОБА_9 , чим заподіяв останньому майнової шкоди на загальну суму 26 710 гривень.

Хмельницький апеляційний суд 22 листопада 2021 року скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині вирішення питання про долю речового доказу і спеціальну конфіскацію та ухвалив у цій частині новий вирок, яким на підставі ч. 1 ст. 96-1, п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК застосував спеціальну конфіскацію майна, яке було знаряддям вчиненого злочину, а саме автомобіля марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_7 та конфіскував його у власність держави.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року вирок Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Надалі, Хмельницький апеляційний суд 29 серпня 2023 року вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада 2020 року в частині вирішення питання про долю речового доказу та спеціальну конфіскацію, що стосується автомобіля марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , скасував, ухвалив новий вирок, яким на підставі статей 96-1, 96-2 КК України стягнув у власність держави з ОСОБА_7 грошову суму в розмірі 18 564 гривень 58 копійок, що становить ринкову вартість автомобіля, який підлягав спеціальній конфіскації, та стягнув із ОСОБА_7 в дохід держави 5735 гривень 52 копійки процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , зазначаючи про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржуване судове рішення та повернути автомобіль власнику.

Аргументуючи свою позицію, стверджує, що рішення апеляційного суду про стягнення із засудженого ОСОБА_7 грошових коштів в рахунок автомобіля, який, на його переконання, не підлягав спеціальній конфіскації, є безпідставним.

Зазначає, що ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , перебував у спільній власності подружжя Шморгунів, а тому, застосувавши спеціальну конфіскацію майна, про використання якого для вчинення злочину дружина засудженого не знала, апеляційний суд порушив її права.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали вимоги касаційної скарги та просили їх задовольнити на викладених підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу сторони захисту необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

У касаційній скарзі захисник стверджує, що застосування спеціальної конфіскації у даному кримінальному провадженні є безпідставним та не узгоджується із практикою Верховного Суду, що викладена зокрема у постанові від 09 квітня 2020 року (справа № 676/2199/19, провадження № 51-5641км19).

Такі аргументи є неспроможними з огляду на наступне.

Вироком місцевого суду встановлено, що автомобіль ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який ОСОБА_7 використав в якості знаряддя вчинення інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, зареєстрований за обвинуваченим (титульний власник), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

При цьому, суд, керуючись нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України встановив юридичний факт, що даний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки був придбаний у 2014 році під час зареєстрованого у 1987 році шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_10 і на його купівлю використано спільні кошти подружжя.

У зв`язку з наведеним, а також з огляду на те, що дружина обвинуваченого ОСОБА_10 не знала і не могла знати, що її чоловік ОСОБА_7 використав вказаний автомобіль під час вчинення інкримінованого злочину, суд першої інстанції прийшов до переконання, що баланс між суспільним інтересом у попередженні злочинів та захистом прав зацікавленої особи у даних обставинах не виправдовує покладання тягаря позбавлення права на автомобіль на співвласника ОСОБА_10 і не застосував спеціальну конфіскацію.

Не погоджуючись із вказаним вироком в частині вирішення питання про спеціальну конфіскацію, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій ставив питання про його скасування та застосування положень статей 96-1, 96-2 КК України. Свої вимоги сторона обвинувачення аргументувала тим, що ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення використав належний йому автомобіль в якості знаряддя злочину, а тому останній підлягає конфіскації незалежно від того, що на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції 29 серпня 2023 року визнав слушними наведені стороною обвинувачення доводи та, опираючись на отримані від експерта дані (висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи №1288/23-26 від 21 липня 2023 року), прийняв рішення про скасування вироку місцевого суду та стягнув в порядку статей 96-1, 96-2 КК України з обвинуваченого ОСОБА_7 грошову суму в розмірі 18 564 гривні 58 копійок, тобто повну ринкову вартість автомобіля.

Таке рішення колегія суддів мотивувала тим, що конфіскація у власність держави самого транспортного засобу неможлива оскільки це порушить права іншого співвласника, а тому з обвинуваченого слід стягнути саме грошові кошти, як визначено приписами КПК України.

Зважаючи на такі мотиви прийнятого рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно із положеннями ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд у резолютивній частині вироку має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

За приписами ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Також, п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України визначено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Наведені вище норми передбачають застосування спеціальної конфіскації до знаряддя вчинення злочину, а не, до прикладу, його окремої частини чи грошового еквіваленту, оскільки така конфіскація направлена насамперед на примусове, безоплатне вилучення майна у власність держави з метою перешкодити засудженій особі у подальшому використовувати це майно для здійснення злочинної діяльності.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 не оспорював той факт, що використав автомобіль ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , в якості знаряддя вчинення інкримінованого злочину. Враховуючи цю обставину, транспортний засіб безальтернативно підлягав стягненню у власність держави як передбачено імперативними приписами КПК України.

Сторона захисту зазначає, що оскільки вилучений автомобіль перебуває у спільній власності подружжя, то він спеціальній конфіскації не підлягає.

Такі доводи Суд вважає безпідставними з наступних причин.

Главою 24 ЦК України регулюються питання, які стосуються набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо правочин підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Законодавцем визначено спеціальний порядок набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником транспортного засобу у відповідних органах.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, то суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на певний об`єкт.

У цьому кримінальному провадженні суди встановили, що автомобіль ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 належить обвинуваченому ОСОБА_7 . Даних про те, що дружина засудженого ОСОБА_10 є власником або співвласником даного транспортного засобу матеріали справи не містять.

Що стосується висновків судів про те, що автомобіль, який підлягав спеціальній конфіскації, є спільною сумісною власності подружжя то вони є передчасними з огляду на таке.

Згідно із ч. 12 ст. 100 КПК України суд в межах кримінального провадження, вирішуючи питання про спеціальну конфіскацію, не має повноважень на вирішення спору щодо належності такого майна.

В той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Ці юридичні факти підлягають встановленню за визначеною законом процедурою в порядку цивільного судочинства, що не передбачено положеннями КПК України.

Місцевий суд, з яким фактично погодилася колегія суддів апеляційного суду, минаючи визначену законом процедуру, констатував, що вищезгаданий автомобіль ВАЗ 2107, є спільною власністю обвинуваченого ОСОБА_7 і ОСОБА_10 . При цьому, такий факт було встановлено виходячи тільки із показань обвинуваченого та його дружини про те, що вони придбали транспортний засіб будучи у шлюбі. Інших належних та допустимих доказів, які свідчили б про джерела набуття подружжям майна матеріали кримінального провадження не містять.

Крім цього, непереконливими є висновки судів про те, що застосування у даному кримінальному провадженні спеціальної конфіскації призведе до недотримання принципу непорушності права власності ОСОБА_10 (дружини засудженого).

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді було накладено арешт на транспортний засіб, який використовувався ОСОБА_7 як знаряддя вчинення злочину.

Положенням статей 173-174 КПК України визначено, що інший власник або володілець майна має право оскаржити судове рішення щодо накладення арешту майна чи заявити клопотання про його скасування. Також, за приписами ч. 9-2 ст. 393 КПК України фізична особа має право подати апеляційну скаргу на судове рішення, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, а третя особа - у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про спеціальну конфіскацію.

В той же час, ОСОБА_10 під час досудового розслідування, судового розгляду та після постановлення вироку не зверталася до слідчого судді або суду щодо можливого порушення її права власності на вказаний автомобіль.

Зважаючи на сукупність вищенаведених обставин, у судів не було підстав вважати, що застосування у даному кримінальному провадженні спеціальної конфіскації призведе до порушення прав третіх осіб, а висновки про зворотне є непереконливими, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Доводи сторони захисту про те, що рішення апеляційного суду не відповідає позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 09 квітня 2020 року (справа № 676/2199/19, провадження № 51-5641км19) є неспроможними через відмінність встановлених фактичних обставин.

Так, у наведеному до прикладу захисником кримінальному провадженні спеціальна конфіскація застосована до автомобіля, що зареєстрований не за обвинуваченим, а за іншою особою, яка не знала про незаконне використання належного їй майна.

Таким чином, колегія суддів касаційного кримінального суду приходить до висновку, що суди безпідставно не застосували спеціальну конфіскацію до автомобіля, який ОСОБА_7 використав під час вчинення злочину. Це порушення є істотним та тягне за собою скасування судових рішень в частині вирішення питання про спеціальну конфіскацію.

Однак, Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості прийняти таке рішення, оскільки це призведе до погіршення становища засудженого ОСОБА_10 , який натомість у своїй касаційній скарзі просив не застосовувати приписи статей 96-1, 96-22 КК України і ст. 100 КПК України та повернути йому вилучене майно.

Підстав вважати, що апеляційний суд під час нового розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку всупереч вимогам ч. 2 ст. 439 КПК України не виконав вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 26 січня 2023 року, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

у х в а л и в:

Вирок Хмельницького апеляційного суду від 29 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3