Справа № 307/221/24
Провадження № 1-кп/307/10/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000112 від 15.08.2023 року, про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , з вищою освітою, не працюючого, одруженого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади рф і службовими особами зс рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України", затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил російської федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року президент російської федерації ОСОБА_7 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс РФ на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації ОСОБА_9 оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України на 30 діб та який 20.03.2022 Законом України про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-IX (реєстр. №7168) продовжено на 30 діб до 25.04.2022.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація Російською Федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи прихильником мілітаризованої політики здійснюваної рф щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «руского мира», з використанням інформаційних ресурсів свідомо поширює матеріали, в яких міститься виправдовування збройної агресії рф проти України, заперечення збройної агресії рф проти України.

Так, на виконання свого злочинного умислу ОСОБА_4 , будучи громадянином України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаною про здійснення рф збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, будучи активним користувачем загально доступних соціальних мереж «Facebook», під ніком « ОСОБА_10 », за гіперпосиланням ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) « ІНФОРМАЦІЯ_3 » під ніком « ОСОБА_10 » за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 , «Одноклассники» під ніком « ОСОБА_10 », за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуваючи по місцю свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , з використання мобільного телефону марки «Huawei» моделі «MRD-LX1» (imei 1: НОМЕР_1 ; іmеі 2: НОМЕР_2 ) та ноутбука марки «Lenovo» моделі «V15G2ALC» в період з 13 червня по 27 червня 2023 року розповсюдив ряд публікацій на особистих сторінках в соціальних мережах.

Відповідні текстові матеріали були розміщені у соціально-орієнтованих ресурсах «Facebook», «В контакте», «Одноклассники», що передбачає можливість ознайомлення з ними необмеженої кількості осіб, а отже інформація, яка в них міститься, є публічною, тобто такою, що призначена для широкого користувача, ознайомлення, з огляду на що вона сприяє формуванню певної суспільної думки та містить пропаганду певних ідей.

Згідно висновку судово-лінгвістичної експертизи № 54/1516 - 312 від 22.09.2023 року, у публікаціях, поширених користувачем « ОСОБА_10 » встановлено наявність публічного виправдовування збройної агресії рф проти України та наявність публічного заперечення збройної агресії рф проти України.

Зокрема, у публікаціях, поширених користувачем « ОСОБА_10 » на власних сторінках соціально-орієнтованих ресурсів «Facebook», «Вконтакте», «Одноклассники» містяться висловлювання, з ознаками виправдовування і заперечення збройної агресії російської федерації проти України.

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_8, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Facebook», ілюстративний фрагмент: «Доборолась Україна до самого краю…..» встановлено:

- Наявність виправдовування, визнання правомірною (у значенні виправданою, доцільною) агресії російської федерації проти України;

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_8, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Вконтакте», ілюстративний фрагмент: «*Финский блогер, ОСОБА_16 из города Oulu (Финляндия), шокировал Facebook, когда разместил ету статью: *», встановлено:

- Наявність виправдовування, визнання правомірною агресії російської федерації проти України, тимчасової окупації російською федерацією частини територій України;

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_9, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Facebook», ілюстративний фрагмент: « ІНФОРМАЦІЯ_6 », встановлено:

- Наявність виправдовування збройної агресії російської федерації проти України;

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_10, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Facebook», ілюстративний фрагмент: «а треба было головое думати а ни задницьов, коли всьо робили на шкоду Росии, абсолютно всьо! Так як казали в Госдепі так і робили! Вот типир маєме», встановлено:

- Наявність виправдовування, визнання правомірною (у значенні виправданою, доцільною) агресії російської федерації проти України;

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_11, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Однокласники», ілюстративний фрагмент: « ОСОБА_11 3 вер 2014 року БІЛЬШІИСТЬ УКРАЇНЦІВ ВЖЕ ДОБРЕ ЗРОЗУМІЛА ХТО ТАКІ ЖИДОБАНДЕРИ І ЩО НЕСЕ УКРАЇНІ ЖИДОБАНДЕРІВЩИНА, АЛЕ ДЕЯКІ ПИТАННЯ ЩЕ ВИНИКАЮТЬ. ДОВОЖУ ЧАСТИНУ РОЗМОВИ НА ЦЮ ТЕМУ», встановлено:

- Наявність виправдовування, визнання правомірною агресії російської федерації проти України;

- Наявність виправдовування, визнання правомірною тимчасової окупації російською федерацією частини території України / України загалом.

У публікації від ІНФОРМАЦІЯ_12, що поширена на сторінці облікового запису « ОСОБА_10 » в соціальній мережі «Однокласники», люстративний фрагмент: «Ответы на вопросы», встановлено:

- Наявність виправдовування збройної агресії російської федерації проти України;

Так, ОСОБА_4 , розуміючи, що у вищезазначених публікаціях містяться виправдовування та заперечення збройної агресії рф проти України, а також заперечення окупації частини території України, поширив їх у соціальних мережах «Facebook», «Вконтакте», «Одноклассники» у своєму профілі « ОСОБА_10 ».

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 436-2 КК України, визнав. Показав, що під час поширення заборонених публікацій перебував у депересії, оскільки зловживав алкогольними напоями та писав про ОСОБА_12 та перепостив блогера. Писав про російську імперію, яка вела війну з Турками та яка немає нічого спільного з російською федерацією. Стверджував, що не виправдовував російську агресію, а лише критукував владу з часів президенства ОСОБА_13 . Публікуючи пост «Добралася Україна до самого краю…» він цитував уривок твору ОСОБА_14 « І мертвим, і живим, і ненародженим землякам моїм в Україні і не в Україні моє дружнєє посланіє». Факт використання публікацій вчинення яких йому інкримінуються за допомогою соціальних мережах «Facebook», «Вконтакте», «Одноклассники» визнає. При цьому показав, що поширення здійснював за допомогою вилученого у нього ноутбука, при цьому заперечив поширення цих публікацій за допомогою мобільного телефону, який у нього також було вилучено.

Розглянувши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, доведена повністю.

Оскільки прокурор, обвинувачений та представник потерпілого, не заперечили щодо фактичних обставин справи, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі за обставин, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги встановлення судом того факту, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин і відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, а також приписи ч. 2 ст. 394 КПК України щодо особливостей апеляційного оскарження, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних про особу обвинуваченого.

Таким чином, оцінивши показання обвинуваченого, які він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із правилами ст.ст. 349, 394 КПК України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обставинам, викладеним у обвинувальному акті, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 436-2 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України, заперечення тимчасової окупації частини території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України суд визнає: визнання своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з цим суд не визнає такої пом`якшуючої покарання обвинуваченому ОСОБА_4 обставини, як щире каяття, оскільки під час судового розгляду ОСОБА_4 визнав лише факт вчинення ним кримінального правопорушення, однак не встановлено дійсного, відвертого, а не уявного визнання ним своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що повинно виражатись в бажанні обвинуваченого виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України вудсутні.

У судовому засіданні були досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема характериститику надану виконавчим комітетом Буштинської селищної ради Тячівського району, Закарпатської області, з якої слідує, що ОСОБА_4 являється мешканцем смт. Буштино та навчавська в Буштинській середній школі та тривалий час працював в

Тячівській районній податковій інспекції та Тячівській РДА. Відповідано до дослідженої довідки виданої КНП «Тячівська консультативна поліклініка» Тячівської міської ради Закарпатської області від 11.01.2024 року, ОСОБА_4 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не значиться.

За положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відноситься до категорії нетяжкого злочину, дані про особу винного, який визнав вину, висновок органу пробації, згідно якого ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та також ризик небезпеки для суспільства оцінюються як середній, а також ту обставину, що він є особою похилого віку, якому на момент ухвалення вироку виповнилося 59 повних років, за місцем проживання негативно характеризуючих даних щодо його особи відсутні, на обліках в лікарів психіатра та нарколога не значиться, та раніше не судимий. Також вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, хоч і відноситься до категорії нетяжких злочинів, однак суд враховує те, що вчинення кримінального правопорушення у сфері проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку в умовах збройної агресії з боку іншої держави, набуває найвищої суспільної небезпеки.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, зі змінами від 06.11.2009 року, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину.

Враховуючи наведене та конкретні обставини провадження, за яких вчинено діяння, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому, його поведінку після вчинення злочину, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення з його боку нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому щодо нього необхідно і доцільно призначити покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 436-2 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк без конфіскації майна, із звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Суд вважає, що призначення обвинуваченому саме такого покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Статтею 96-1 КК України передбачено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Спеціальна конфіскація застосовується на підставі, у тому числі, обвинувального вироку суду.

Відповідно до статті 96-2 цього ж кодексу спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження використання обвинуваченим мобільного телефону, марки «Huawei» моделі MRD-LX1» ІМЕІ1: НОМЕР_1 ІМЕІ2: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку з номером телефону: НОМЕР_3 , як знаряддя вчинення злочину, а тому такий не підлягає спеціальній конфіскації та підлягає поверненню власнику ОСОБА_4 .

Разом з цим під час судового розгляду доведено, що ноутбук марки «Lenovo», моделі «V15G2ALC» серійний номер: НОМЕР_4 , використовувася обвинуваченим, як знаряддя для вчинення злочину. При цьому наданий обвинуваченим гарантій талон та сертифікат про надання послуг по програмі "Пакет Додатковий сервіс" цього ноутбука, оформлений на ім`я ОСОБА_15 , не свідчить про те, що вказане знаряддя вчинення злочину, обвинуваченому не належить, а відтак такий підлягає конфіскації в дохід держави.

Згідно положень ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Враховуючи вищенаведене, арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2023 р. (справа № 308/20259/23) на вилучені в ОСОБА_4 в ході обшуку житла, за адресою: АДРЕСА_2 майно, а саме: мобільного телефону, марки «Huawei» моделі MRD-LX1» ІМЕІ1: НОМЕР_1 ІМЕІ2: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку з номером телефону: НОМЕР_3 , ноутбуку марки «Lenovo», моделі «V15G2ALC» серійний номер: НОМЕР_4 та аркуша паперу під назвою «Аркуш 1» на якому містяться логіни та паролі входу до соціальних мереж ОСОБА_4 підлягає скасуванню.

Відповідно дост. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати пов`язані із залученням експерта, які згідно ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави, тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово-лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи від 22.09.2023 №54/1516-312 в розмірі 1672,86 грн.

Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 не обирався та клопотань про обрання такого стороною обвинувачення не заявлено.

Питання щодо речових доказів вирішується судом у порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 174, 349, 368-370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.436-2 КК України, і призначити йому покарання за ч.2 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.12.2023 року у справі №308/20259/23 на мобільний телефон, марки «Huawei» моделі MRD-LX1» ІМЕІ1: НОМЕР_1 ІМЕІ2: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку з номером телефону: НОМЕР_3 , ноутбуку марки «Lenovo», моделі «V15G2ALC» серійний номер: НОМЕР_4 та аркуша паперу під назвою «Аркуш 1» на якому містяться логіни та паролі входу до соціальних мереж ОСОБА_4 , скасувати.

Речові докази: - мобільний телефон, марки «Huawei» моделі MRD-LX1» ІМЕІ1: НОМЕР_1 ІМЕІ2: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку з номером телефону: НОМЕР_3 , що згідно квитанції №528 від 16.01.2024 року був переданий на зберігання 1-го відділення слідчого відділу УСБУ України в Закарпатській області повернути власнику ОСОБА_4 ;

- ноутбук марки «Lenovo», моделі «V15G2ALC» серійний номер: НОМЕР_4 , що згідно квитанції №528 від 16.01.2024 року був переданий на зберігання 1-го відділення слідчого відділу УСБУ України в Закарпатській області - конфіскувати в дохід держави;

- аркуш паперу під назвою «Аркуш 1» на якому містяться логіни та паролі входу до соціальних мереж ОСОБА_4 , що згідно постанови слідчого про передачу речових доказів на відповідальне зберігання від 16.01.2024 зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000112 від 15.08.2023, залишити при матеріалах цього кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1672,86 (одну тисячу шістсот сімдесят дві) гривні 86 (вісімдесят шість) копійок процесуальних витрат за проведення експертизи.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий ОСОБА_1