Справа № 626/1680/21
Провадження № 1-кп/626/23/2024
Красноградський районний суд Харківської області
В И Р О К

Іменем України

23 вересня 2024 року м.Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

Головуючогосудді: ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

адвокатів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду м.Краснограда, матеріали кримінального провадження №0000091 за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Красноград, Красноградського району, Харківської області, українець, громадянин України, який має середню освіту, не одружений, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , судимий:

- 08.07.2015р. Красноградським районним судом Харківської області за ч.1 ст.185 КК України до 80 годин громадських робіт;

- 24.09.2015р. Красноградським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців, звільнений від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 21.07.2017р. Красноградським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

-06.10.2017р. Красноградським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць, звільнений з місць позбавлення волі 14.12.2020 по відбуттю покарання,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, 3 ст.185 КК України,-

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Красноград, Харківської області, українець, громадянин України, не одружений, не працюючий, який має професійно технічну освіту, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимий: 04.03.2021 року Красноградським районним судом за ч.1 ст.185 КК України до 80 годин громадських робіт,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 25.03.2021, у вечірній час, перебуваючи у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_4 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 , після того, як останній заснув переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи з раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, по корисливим мотивам, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу здійснив крадіжку мобільного телефону «ХІАОМІ REDMI 9», вартістю 6900,00 гривень, що належить останньому, після чого продав вказаний мобільний телефон, тим самим розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 17.04.2021 року, близько 21.00год., ОСОБА_6 , перебуваючи в одному із приміщень, розташованому на території автостанції АДРЕСА_5 , де побачивши незачинену жіночу сумку на столі, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи з раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, по корисливим мотивам, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку гаманця із жіночої сумки з грошима в сумі 2685 гривень, який належав ОСОБА_11 , чим завдав потерпілій матеріальні збитки на вказану суму.

Щодо епізоду крадіжки у Карст 25.03.2021р. та у Малюги 17.04.2021р.

(ч.2 ст.185 КК України)

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за наведених вище обставин визнала в повному обсязі, не оспорювала факти викладені в обвинувальному акті та показав, як викладено вище, а саме що прокурором всі обставини викладені вірно та пояснив, що дійсно 25.03.2021, у вечірній час, під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 у нього вдома, після того, як останній заснув, то він шляхом вільного доступу здійснив крадіжку його мобільного телефону «ХІАОМІ REDMI 9».

Крім того, 17.04.2021 року, близько 21.00год., він перебуваючи в одному із приміщень, розташованому на території автостанції АДРЕСА_1 , де побачивши незачинену жіночу сумку на столі, з якої шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку гаманця із жіночої сумки з грошима в сумі 2685 гривень.

Також винність ОСОБА_6 у вчинені даних кримінальних правопорушень підтверджується наступними доказами:

- показами самого ОСОБА_6 , викладеними вище;

- протоколом заявою про вчинення кримінального правопорушення від потерпілого ОСОБА_10 ;

- протоколом огляду місця події від 14.04.2021 року під час якого було виявлено крадіжку телефону;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками;

- висновком експерта про вартість викраденого телефону;

- протоколом заявою про вчинення кримінального правопорушення від потерпілої ОСОБА_11 ;

- допитом потерпілої ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка вчинила крадіжку її гаманця за обставинах, зазначених вище;

За таких обставинах суд вважає, що винуватість ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованих злочинів доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.2 ст.185 КК України, як крадіжка, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинена повторно.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд керується ст.50, 65-67 КК України, яке має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Також ст.65 КК України передбачає, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що останній раніше судимий, має постійне місце мешкання, де характеризується посередньо, офіційно не працює, має середню освіту, на обліку у лікаря психіатра та нарколога, не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд визнає повне визнання провини, щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння злочину.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; дані про її особу, викладені вище; обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; відсутність претензій з боку потерпілих, і вважає, що покарання ОСОБА_6 , яке необхідно і достатньо для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, повинно бути призначено в межах санкції ч.2 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

В ході судового розгляду, судом встановлено, що вироком Красноградського районного суду Харківської області від 03.09.2021 року, останній був засуджений за ч.2 ст.289 та ч.2 ст.15 ч.2 ст.289, ст.70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі, а вказані кримінальні правопорушення, ОСОБА_6 скоїв 25.03 та 17.04.2021 року, тобто до ухвалення вироку від 03.09.2021 року, а отже остаточне покарання йому, має бути призначене за правилами ч.4 ст.70 КК України, тобто за сукупністю злочинів.

Що стосується міри запобіжного заходу та початку строку відбування покарання обвинуваченому, то суд виходить з наступного.

Відповідно до матеріалів справи, міра запобіжного заходу в рамках даного кримінального провадження обвинуваченій не обиралася, однак він перебуває під вартою та відбуває покарання згідно вироку Красноградського районного суду Харківської області від 03.09.2021 року з 11.06.2021 року, в зв`язку з чим саме з цієї дати і необхідно рахувати строк відбування покарання, зарахувавши його в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу обвинуваченому, в рамках даного кримінального провадження не обиралась.

Щодо епізоду крадіжки у ОСОБА_12 15.04.2021р.

(ч.3 ст.185 КК України)

Поряд з цим, 15.04.2021 року приблизно 23 години ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, повторно, поєднаним з проникненням до житла, з корисливих мотивів з метою особистого збагачення, за попередньою змовою зі ОСОБА_6 прийшли до території приватного домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_6 . Через хвіртку зайшли на територію, де відімкнули вхідні двері до будинку, таким чином проникнувши до середини, звідки викрали газову плиту марки «Nord» вартістю - 850 грн. та витяжку до неї моделі «Eleyus» вартістю - 1170 грн. Після чого ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 з місця злочину зникли розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 було завдано матеріальні збитки на суму - 2020 грн.

Таким чином, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своїми умисними діями скоїли злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України крадіжка, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням до житла.

Допитані в судовому засіданні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за наведених вище обставин визнали в повному обсязі, не оспорювали факти викладені в обвинувальному акті та показали, як викладено вище, а саме що прокурором всі обставини викладені вірно та пояснили, що дійсно 15.04.2021 року приблизно 23 години вони прийшли до території домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , де проникли до будинку, звідки викрали газову плиту марки «Nord» та витяжку до неї моделі «Eleyus», які в подальшому продали та витратили кошти на власний розсуд.

При цьому, не оспорюючи вищезазначені факти, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також їх захисники просили перекваліфікувати їх дії з ч.3 ст.185 КК України за даним епізодом на ч.1 ст.162 КК України, з урахуванням змін, які відбулися в діючому законодавстві, а саме прийняття закону України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набрав чинності 09.08.2024 року, яким внесено зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема викладено у новій редакції ст.51 КУпАП. З огляду на внесені зміни дрібним викраденням чужого майна вважається викрадення майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки вартість викраденого, відповідно до обвинувального акту, станом на 15.04.2021 року склала 2020грн., а сума для кримінальної відповідальності на той час повинна була бути більш ніж 2270грн., то в їх діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а вбачається ч.1 ст.162 КК України порушення недоторканості житла.

При цьому, оскільки на даний час сплинули строки давності притягнення їх до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України, передбачені ст.49 КК України, то справу просили закрити саме з цих підстав, наслідки такого закриття їм роз`яснені та зрозумілі.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти даного клопотання з приводу перекваліфікації дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України та закриття провадження на підставі ст.49 КК України.

Суд, вислухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Верховна Рада України 18 липня 2024 року прийняла Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна», який набув чинності 09 серпня 2024 року.

У відповідності до вказаного закону ст.51 КУпАП викладено в такій редакції: «Дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від двадцяти до тридцяти годин, або адміністративний арешт на строк до п`яти діб.

Дія, передбачена частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тягне за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або виправні роботи на строк до одного місяця з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк від п`яти до десяти діб.

Повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частиною першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, тягне за собою накладення штрафу від трьохсот до шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, або виправні роботи на строк від одного до двох місяців з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені особою, яка три і більше разів протягом року піддавалася адміністративному стягненню за дрібне викрадення чужого майна, тягнуть за собою накладення штрафу від шестисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб».

Порівняно з попередньою редакцією цієї статті зазначені зміни передбачають, зокрема, збільшення мінімального порогу відмежування адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки, шахрайства, привласнення або розтрати з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кримінальна відповідальність за відповідною частиною ст.185 КК України настає під час вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у тому разі, якщо крадіжка майна не є дрібною.

Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст.185 КК України.

Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч.6 ст.3 КК).

За ч.2 ст.4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч.1 ст.5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

На переконання суду, унесення згаданих вище змін до законодавства України про адміністративну відповідальність безпосередньо впливає на закон України про кримінальну відповідальність, адже ці зміни визначають розмежування між діями які необхідно кваліфікувати як дрібну крадіжку, наслідком чого є притягнення особи до адміністративної відповідальності, і таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за що передбачена кримінальна відповідальність.

Беручи до уваги викладене, фактична декриміналізація викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 передбачено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом на 1 січня звітного податкового року, для будь-якого платника податку.

Повертаючись до обставин кримінального провадження, яке є предметом розгляду, необхідно зважити на таке.

Згідно зі сформульованим обвинуваченням та встановлено даним вироком суду, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло.

Водночас вартість викраденого майна, що встановлена за вироком і не оспорюється сторонами, становить 2020грн., дата скоєння 15.04.2021 року.

Для кваліфікації правопорушення як адміністративного чи кримінального, необхідно виходити з того, що прожитковий мінімум станом на дань крадіжки, тобто на 15.04.2021 року, становить 2270 гривні, у зв`язку з чим нижня межа кримінальної караності крадіжки, вчиненої у 2021 році, настає, якщо вартість предмета становить 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, тобто 2270 гривні.

З урахуванням положень ст.5 КК України, а також тієї обставини, що вартість викраденого майна на час вчинення кримінального правопорушення не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, обвинувачені вчинили дрібну крадіжку, за що передбачено відповідальність ст.51 КУпАП.

Між тим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння її з проникненням у житло, суд уважає, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з наступним.

Частиною 3 ст.337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.1 ст.12 КК).

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, суд виходить із фактичних обставин, установлених в судовому засіданні.

Так, згідно з даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію потерпілий ОСОБА_12 звернувся до відділу поліції із заявою, у якій просив вжити заходів до особи, яка шляхом проникнення до його житла заволоділа належним йому майном (т.1 а.п.114-115).

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнали фактичні обставини інкримінованого їм кримінального правопорушення і не заперечували факту проникнення в житло з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлювали, що житло, до якого вони проникали, перебуває у користуванні іншої особи.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, суд уважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України.

Також аналогічна позиція викладена в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.08.2024 року (справа №127/26638/23).

При цьому, розглядаючи клопотання обвинувачених з приводу закриття кримінального провадження по даному епізоду від 15.04.2021 року на підставі ст.49 КК України, суд виходить з наступного.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

При цьому закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2 ст.284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.286 КПК України, звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч.1 ст.162 КК України передбачено максимальне покарання у виді обмеженням волі на строк до трьох років.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, є кримінальним проступком.

Як слідує з п.2) ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" №12 від 23.12.2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, початком перебігу строку давності є день, коли злочин було вчинений, тобто, згідно обвинувального акту це 15.04.2021 року.

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості.

Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь - які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

З огляду на наведене, на час судового розгляду у даному кримінальному провадженні і розгляду клопотання обвинуваченого, сплило більше 3-х років, тобто закінчився трирічний річний строк давності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Згідно з ч.2 ст.49 КК України перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

3. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Вказані положення закону, в даному випадку дотримані.

У правовому висновку, сформульованому у Постанові Верховного Суду від 19.06.2018 (справа № 462/2762/14, провадження № 51-1241км18), зазначається, що за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

При цьому вищенаведені норми щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження є імперативними, тобто такими, що виражають в категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії й не допускають ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів, прямо наказуючи правила поведінки. Крім того, в разі прийняття такого рішення чинним законодавством не закріплена обов`язковість дослідження доказів по справі та встановлення винуватості особи в інкримінованому злочині. Вказана позиція національного законотворця збігається з позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до рішення якого у справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 року, у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.

Відповідно до ч.3 ст.288 КПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з вищевикладеного, за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, що повністю наявні в даній ситуації при розгляді заявленого клопотання.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши законність заявленого клопотання та отримавши згоду на таке звільнення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з огляду на те, що кримінальне правопорушення за яким обвинувачуються останні є кримінальним проступком, та з моменту його скоєння минуло більше трьох років, суд приходить до переконання, що клопотання обвинувачених та їх захисників про їх звільнення її від кримінальної відповідальності є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак слід його задовольнити та звільнити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, закривши відносно них кримінальне провадження за ч.1 ст.162 КК України.

Також суд зазначає, що відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим.

Крім цього, така відмова може призвести до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні. Цивільний позов, не заявлявся.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.284-288, 369--376 КПК України, ст.49 КК України суд, -

З А С У Д И В:

ОСОБА_13 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі, строком на 3(три) роки.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш сурового покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 03.09.2021 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання до відбуття у вигляді 5(п`яти) років 2(двох) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту його фактичного затримання в рамках попереднього вироку від 03.09.2021 року, тобто з 11 червня 2021 року, зарахувавши його у строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 в рамках даного кримінального провадження не обиралась, однак він відбуває покарання у вигляді позбавлення волі за попереднім вироком від 03.09.2021 року.

Звільнити ОСОБА_6 та ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження за №0000091, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.04.2021 року (епізод від 15.04.2021 року) закрити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя