КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4940/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника власників майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року задоволено клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна.

Накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме на: житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 171.2, житлова площа (кв.м.): 90.7, власник: ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки 36/100); квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 29.7, житлова площа (кв.м.): 17.5, опис: квартира однокімнатна, власник: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; розмір частки 1/1).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку апеляційного оскарження, апелянт вказує на те, що клопотання прокурора розглянуто без участі власників майна та їх представника. При цьому, копію оскаржуваної ухвали представником власників майна отримано лише 01.07.2024 року.

В апеляційній скарзі адвокат посилається на те, що оскаржувана ухвала про арешт майна суперечить нормам КПК України, дійсним обставинам справи та матеріалам, наданим органом досудового слідства до суду, є безпідставною та протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що розгляд клопотання прокурора проведено за відсутності власників майна.

Таким чином, слідчий суддя був позбавлений інформації про вказане майно, а саме про те, що: ОСОБА_6 було отримано в дар вказаний вище будинок за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_10 по договору дарування, при цьому будинок перед цим був успадкований останнім, тобто, дане майно не стосується кримінального провадження. При цьому, ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_10 , не є підозрюваними у вказаній справі.

Зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_11 ще в 2010 році, відчужена ОСОБА_10 після розлучення, в рамках поділу майна подружжя, після чого вказана квартира була подарована ОСОБА_7 .

Скаржник вказує, що оскільки під час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не були присутні власники майна чи їх представник (адвокат), слідчий суддя був позбавлений можливості отримати повну інформацію у вказаній справі, а прокурор фактично ввів суд в оману, приховавши важливі обставини.

Також посилається на те, що арештоване майно не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ обставин вчиненого кримінального правопорушення, та мають вагоме доказове значення, на ньому не зберіглися сліди кримінального правопорушення. Також, в матеріалах провадження відсутні докази можливості пошкодження, втрати та зникнення цих речових доказів.

На переконання скаржника, зазначене арештоване майно не має жодного відношення до вчинення розслідуваного кримінального правопорушення, оскільки прокурор в клопотанні про арешт майна не зазначив, які саме сліди кримінального правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зберіглися на цьому майні.

Апелянт зауважує, що вказане арештоване майно не містить ознак, які б давали можливість застосування до нього спеціальної конфіскації в порядку ст. 96-2 КК України: відсутні жодні докази на підтвердження того, що майно одержано внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна;відсутні докази того, що воно призначалося (використовувалося) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди його вчинення; таке майно не було предметом кримінального правопорушення;не є засобом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення;відсутні жодні відомості, які б вказували на те, що вказане майно набуте від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 1 КК України.

Скаржник посилається на те, що спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Зазначає, що з моменту накладення арешту на майно (07.06.2024 р.) вже пройшов тривалий строк, і за цей час не було встановлено наявності на арештованому майні жодних слідів протиправної діяльності, або ознак, які б давали підстави вважати, що вказане майно підпадає під спеціальну конфіскацію. За цей тривалий термін не висунуто жодних офіційних претензій власникам майна у вигляді повідомлення про підозру, що є достатнім доказом того, що за тривалий час правоохоронним органом не було здобуто жодних достатніх даних, які б підтверджували протиправність їх дій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених у ній підстав, прокурора ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власників майна адвоката ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності власників майна та їх представника.

Як зазначено в апеляційній скарзі та підтверджується матеріалами судового провадження, копію повного тексту оскаржуваної ухвали представник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , отримав 01.07.2024 року, тоді як апеляційну скаргу подано 08.07.2024 року, тобто в межах строку, передбаченого п. 3 ч. 2, абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України (з врахуванням вихідних днів).

З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України розслідується кримінальне провадження №0001471 від 10.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, за підозрою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 червня 2024 року прокурор другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001471 від 10.08.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що службові особи ТОВ «Терра ВВВ», діючи групою осіб за попередньою змовою, шляхом зловживання своїм службовим становищем, умисно, незаконно заволоділи електричною енергією для врегулювання небалансів у розмірі 19280,226 МВт*год., яку, уникаючи розрахунків з ДП «НЕК «Укренерго», постачали за договорами постачання електричної енергії ТОВ «ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ», а грошові кошти, отримані від реалізації електричної енергії кінцевому споживачу, в особливо великих розмірах привласнили, спричинивши ПАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО», відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 250/5 від 17.08.2023 року, матеріальну шкоду в розмірі 20 352 758,32 грн.

08 травня 2024 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку російської федерації, громадянку України, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судиму, в порядку і з підстав, передбачених ст.ст. 276, 277, 278 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

Таким чином, ОСОБА_11 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, тобто в заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, та набутті, володінні та розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його отримання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції за попередньою змовою групою осіб у особливо великому розмірі.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_12 по справі №757/21009/24-к від 09.05.2024 року накладено арешт на майно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 171.2, житлова площа (кв.м.): 90.7, на момент накладення арешту власником якого являвся ОСОБА_10 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки 36/100; квартиру розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 29.7, житлова площа (кв.м.): 17.5, опис: квартира однокімнатна, на момент накладення арешту власником якого являвся ОСОБА_10 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; розмір частки 1/1.

Вказана ухвала була скерована на виконання до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 14.05.2024 року.

В подальшому, з метою приховування майна, яке може бути конфісковане як вид покарання, 20.05.2024 року ОСОБА_10 , за договором дарування серія та номер якого 951 від 20.05.2024 року здійснив перереєстрацію житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті чого частка, яка належала останньому в розмірі 36/100 відносно вказаного будинку, була передана у власність ОСОБА_6 , (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Крім того, з метою приховування майна, яке може бути конфісковане як вид покарання, 14.05.2024 року ОСОБА_10 , за договором дарування серія та номер якого 865 від 14.05.2024 року здійснив перереєстрацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті чого право власності було передано ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка відповідно до відповіді з Андрушівської міської ради Житомирської області являється донькою ОСОБА_11 .

Прокурор вказує, що у зв`язку зі зміною власників майна виникла необхідність повторного накладення арешту із зазначенням нових власників об`єктів нерухомого майна.

Прокурор зазначає, що згідно матеріалів кримінального провадження предметом злочину є грошові кошти та інше майно, здобуте завідомо злочинним шляхом.

08.05.2024 року нерухоме майно, на яке прокурор просить накласти арешт, постановою слідчого визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року задоволено клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна.

Накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме на: житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 171.2, житлова площа (кв.м.): 90.7, власник: ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки 36/100); квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 29.7, житлова площа (кв.м.): 17.5, опис: квартира однокімнатна, власник: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; розмір частки 1/1).

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № №0001471 від 10.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, за підозрою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 171.2, житлова площа (кв.м.): 90.7, власник: ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки 36/100); квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 29.7, житлова площа (кв.м.): 17.5, опис: квартира однокімнатна, власник: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; розмір частки 1/1), оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та постановою слідчого від 08.05.2024 року визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власників майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України. При цьому, колегія суддів зауважує на необхідності арешту з огляду на те, що після накладення арешту на майно ухвалою слідчого судді від 09 травня 2024 року, воно було відчужене на користь третіх осіб, що свідчить про намір підозрюваної приховати дане майно від органу досудового розслідування.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. При цьому, колегія суддів зауважує, що накладений слідчим суддею арешт жодним чином не обмежує права власників майна по володінню цими об`єктами нерухомого майна та користуванню ними, та спрямований виключно на збереження даного майна, як речового доказу, шляхом недопущення його відчуження та розпорядження ним.

Посилання апелянта на недоведеність відповідності арештованих об`єктів нерухомого майна речовим доказам в розумінні ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Що стосується доводів апелянта про те, що власники майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_10 , не є підозрюваними у вказаній справі, то такі доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При цьому, на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, та зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Твердження представника власників майна про те, що арештоване майно на законних підставах належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та було подароване їм на підставі договорів дарування ОСОБА_10 , на даному етапі досудового розслідування не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки питання законності набуття права власності на об`єкти нерухомого майна підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею, в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, не повідомлено власників майна про розгляд клопотання прокурора, не є підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, оскільки з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власників майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4