Справа № 473/4739/21
Номер провадження 1-кп/473/38/2024
У Х В А Л А

іменем України

"21" серпня 2024 р. місто Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретарі судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

учасники процесу:

прокурор ОСОБА_8 ,

особа, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, - ОСОБА_9 ,

його захисник адвокат ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська клопотання прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_8 про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні №0000865 відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м.Вознесенськ, Вознесенського району, Миколаївської області, не працює, з середньою освітою, проживає за адресою АДРЕСА_1 , був засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.03.2020 року за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт,

за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Досудова доповідь в даному провадженні на ОСОБА_9 не складалася з огляду на положення п.5 ч.4 ст.314-1 КПК України.

При проведенні розслідування та направленні прокурором клопотання до суду - законний представник не залучався і про нього нічого не вказано в клопотанні прокурора від 17.12.2021.

Не надано й процесуальних рішень про залучення такого учасника процесу до моменту направлення клопотання прокурора до суду.

Залучення законного представника у даній справі на стадії судового розгляду судом не здійснювалося з огляду на Постанову ВС від 16 травня 2018 р. у справі №468/660/17-к провадження №51-1930 км18 про те, що: «За вимогами статті 44 КПК України законний представник залучається до участі у процесуальній дії разом із підозрюваним чи обвинуваченим у разі, якщо повнолітню особу, яка має статус підозрюваного чи обвинуваченого, визнано у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною.

Стаття 507 КПК України містить імперативний припис про обов`язкову участь захисника в такому кримінальному провадженні. Згідно з положеннями ст.512 КПК України судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, законного представника, захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу. Участь у судовому розгляді особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.

З системного аналізу вказаних статей Кримінального процесуального кодексу слідує, що залучення законного представника до участі в процесуальній дії разом із підозрюваним чи обвинуваченим є обов`язковим лише у разі, якщо повнолітню особу, яка має статус підозрюваного чи обвинуваченого, визнано у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною».

Оскільки при внесенні прокурором клопотання до суду в клопотанні не були враховані дані висновку судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, який суду одночасно з направленням клопотання надано не було, висновок було надано лише в ході судового розгляду та він свідчить про те, що ОСОБА_9 позбавлений можливості приймати участь у судово-слідчому розслідуванні (а.к.п.64 на звороті) суд ухвалою від 20 вересня 2022 року за письмовим клопотанням прокурора (а.к.п.77-82) вирішив із врахуванням думки учасників процесу та даних такого висновку експертизи змінити порядок проведення судового розгляду та прийняв рішення з урахуванням вказаного висновку експертизи проводити його у відсутності особи, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, так як ОСОБА_9 не може приймати участь в судовому розгляді за станом здоров`я, про що вказано у відповідному висновку експертизи.

Так ч.1 ст.512 КПК врегульовано здійснення судового розгляду вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується зазначене питання, її законного представника та захисника. Участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.

В клопотанні прокурора зазначено, що:

« ОСОБА_9 , будучи засудженим вироком Вознесенського міськрайонного суду від 12 березня 2020 року за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт, на шлях виправлення і перевиховання не став, знову вчинив кримінальний проступок при наступних обставинах.

24 квітня 2020 року ОСОБА_9 було поставлено на облік Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області.

12 червня 2020 року при виїзді працівником Вознесенського відділу філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області до місця проживання ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1 із останнім було проведено бесіду та ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання, а також попереджено про правові наслідки ухилення від відбування покарання і скоєння нового правопорушення.

Крім того, 12 червня 2020 року ОСОБА_9 отримав направлення та розпорядження про відпрацювання 150 годин громадських робіт, призначених вироком суду до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, згідно якого повинен приступити до відпрацювання з 15 червня 2020 року, та письмово під розпис повідомлений та попереджений про кримінальну відповідальність за невиконання вироку суду щодо призначеного покарання у вигляді громадських робіт.

Однак, незважаючи на письмове попередження та підписку ОСОБА_9 на зазначену дату по направленню до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області не прибув, повторно категорично відмовляється отримувати направлення про відпрацювання громадських робіт та до відпрацювання покарання у виді громадських робіт не приступив, поважність причин не відпрацювання яких нікому не повідомив, тим самим умисно почав ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт.

Також, за період із січня по листопад місяць 2021 року ОСОБА_9 неодноразово категорично відмовився від отримання повторних направлень про відпрацювання громадських робіт, пояснюючи це тим, що їх виконувати не збирається та не буде.

Відповідно до ч.1 ст.37 КВК України засуджені до покарання у виді громадських робіт зобов`язані додержуватися встановлених відповідно до законодавства порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.

Згідно ч.3 ст.40 КВК України ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є: 1) невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; 2) невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Таким чином, в порушення зазначених вимог законодавства, ОСОБА_9 , будучи засудженим вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року до покарання у виді 150 годин громадських робіт та попередженим про правові наслідки ухилення від відбування громадських робіт і про можливість бути притягненим до кримінальної відповідальності, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, маючи реальну можливість виконати вирок суду, однак не бажаючи його виконувати, без поважних причин, в період з 15 червня 2020 року по теперішній час, станом на 15 листопада 2021 року, не приступив та не відпрацював жодної години громадських робіт, поважність причин ухилення та не відпрацювання яких не довів, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт».

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ознаками суспільно небезпечного діяння, що передбачено ч.2 ст.389 КК України як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

В клопотанні прокурор просив застосувати стосовно ОСОБА_11 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання психіатричної допомоги у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Після дослідження доказів прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним режимом нагляду на шість місяців.

Захисник просив призначити ОСОБА_9 амбулаторне лікування, оскільки клієнт виявляє очевидні ознаки психічного розладу.

Під час розгляду провадження судом були досліджені такі докази.

Так свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 11 березня 2024 року пояснив, що знає місцевого мешканця с.Таборівка ОСОБА_9 , оскільки свідок працює головою Бузької сільської ради. Вказав, що ОСОБА_9 дійсно не приступав до виконання громадських робіт як кримінального покарання, про що він надав відповідну довідку, що є в матеріалах провадження. Свідок підтвердив, що таку довідку підписав саме він.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні 27 березня 2024 року пояснила, що вона працювала у Вознесенському відділі пробації та мала виконувати вирок в частині покарання у вигляді громадських робіт стосовно ОСОБА_9 . Через те, що засуджений їй повідомив, що не бажає виконувати покарання, вона звернулася до прокурора про притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності. Вказала, що ОСОБА_9 до відділу пробації жодного разу не приходив, вона їздила до нього додому кілька разів із дільничним в с.Таборівку на вул.Джерельну. Спочатку він жив з бабусею, потім сам. Будинок, де жив ОСОБА_9 , був зруйнований. ОСОБА_9 мав неадекватну поведінку, був одягнений в ковдру. Розповідав, що розшифровує Біблію та отримає за це нагороду. Вказав, що відбувати громадські роботи йому не по понятіям та що він не згоден із вироком суду. Свідок вказала, що вирок був постановлений щодо нього за ст.125 КК та покарання було 150 годин громадських робіт, з яких ОСОБА_9 не відпрацював жодної години. Вказала, що в особовій справі були письмові пояснення засудженого, в яких він вказав про відмову від виконання покарання.

В судовому засіданні були дослідженні письмові докази, надані прокурором та встановлено, що інформація про суспільно-небезпечне діяння за ч.2 ст.389 КК України стосовно ОСОБА_9 було внесено до ЄРДР 23.06.2020 року (а.к.п.1).

Відповідно до розпорядження Вознесенського міськрайнного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 - 14 квітня 2020 року набрав законної сили вирок суду від 12 березня 2020 року, яким ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у вигляді 150 годин громадських робіт (а.к.п.45).

При отриманні вироку у ОСОБА_9 12 березня 2020 року було відібрано розписку про необхідність явки до МРВ ДУ "Центр пробації" після набрання вироком законної сили (а.к.п.46).

Також надано копію вироку Вознесенського міськрайнного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 від 12 березня 2020 року, яким ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у вигляді 150 годин громадських робіт (а.к.п.46-48).

Надано також три корінця виклику до відділу пробації із підписом працівника пробації ОСОБА_14 , але без підпису ОСОБА_9 від 07.04.2020 року, 07.05.2020 року, 31.05.2020 року (а.к.п.49-51).

15.05.2020 року за №29/8/1743-20 Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області було направлено запит до Бузької сільської ради про підтвердження факту проживання ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1 (а.к.п.52).

16.06.2020 року за №29/8/2065-20 Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області було направлено запит до Бузької сільської ради, в якому вказано, що 12.06.2020 року ОСОБА_9 нарочно видано направлення, згідно якого він повинен приступити до виконання громадських робіт 15.06.2020 року на території Бузької сільської ради. Просять повідомити чи приступив засуджений до виконання робіт, надати розпорядження про це та графік відбування покарання (а.к.п.53).

Бузька сільська рада 17.06.2020 року за №672/01.02 надала відповідь про те, що ОСОБА_9 до сільської ради для відбуття громадських робіт не з`являвся (а.к.п.54).

27 березня 2024 року прокурором були надано корінець отримання виклику від 12.06.2020 року із підписом ОСОБА_9 та його письмові пояснення, надані інспектору відділу пробації, про те, що він не налаштований відбувати покарання у вигляді громадських робіт (а.к.п.173, 174).

Постановою від 23 листопада 2021 року (а.к.п.55) дізнавачем було призначено проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, оскільки виникали сумніви щодо осудності ОСОБА_9 (слідчий при призначенні експертизи вказав про період, починаючи з 12.03.2020 року по 23.11.2021 року)

Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайнного суду від 26 листопада 2021 року (а.к.п.57) було надано дозвіл на направлення ОСОБА_9 для проведення психіатричної експертизи.

Згідно із висновком комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021 року (а.к.п.58-64) зазначено таке: «23. Відповіді на кожне з поставлених питань (що були зазначені у пункті 17): За результатами проведеного амбулаторного та дійсного стаціонарного судово-психіатричних досліджень комісія судових експертів-психіатрів дійшла до висновків: що підозрюваний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення, у якому він підозрюється (у період часу з 12.03.2021 року по 20.11.2021 рік включно) страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики «F 19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за степенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На теперішній час ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F119,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення, для даної кримінальної справи, надавати про них пояснення, приймати участь у судово-слідчому розслідуванні.

З урахуванням свого актуального психічного стану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно положення ч.3 ст.94 КК України потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом»

Згідно із довідкою КП КНП «Вознесенська багатопрофільна лікарня" від 22.12.2020 року ОСОБА_9 на обліку у нарколога не перебуває, за допомогою до психіатра не звертався (а.к.п.67).

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №634 від 22.11.2021 року (а.к.п.68-70): «23. Відповіді на кожне з поставлених питань (що були зазначені у пункті 17): 3а результатами проведеного амбулаторного судово-психіатричного дослідження експертна комісія судових експертів-психіатрів дійшла висновків: підозрюваний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує проведення йому стаціонарної судово-психіатричної експертизи з тривалим спостереженням за поведінкою підекспертного та проведенням додаткових методів обстеження».

За кримінальним провадженням №0000865 з клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.389 КК України - ухвалою суду від 30 січня 2023 р. було задоволено клопотання прокурора (а.к.п.86-89) та було призначено додаткову судову психіатричну експертизу експертам «Кропивницької філії» судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (а.к.п.100-101, 105-106).

На вирішення експертизи судом було поставлено питання: «Чи є підсудний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який наразі страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F 19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення для даної кримінальної справи, надавати по них пояснення, приймати участь у судово-слідчому розслідуванні, - суспільно небезпечною особою?»

Проте згідно із експертним дослідженням від 13.12.2023 року №699 (а.к.п.157) експерт ОСОБА_15 заначив таке: "Згідно ухвали від 30 січня 2023 року до Кропивницької філії судових експертиз призначалась додаткова судово-психіатрична експертиза за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_9 , 1993 року народження, за обвинуваченням ч.2 с:т.389 КК України.

ОСОБА_9 раніше визнаний експертною установою згідно ст.19 ч.2 КК України неосудним та рекомендовані примусові заходи у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Кримінальним кодексом України ст.94 вбачається види примусових заходів медичного характеру, відносно ОСОБА_9 рекомендовані враховуючи характер та тяжкість захворювання, ступінь небезпечності бути застосовані найбільш м`які заходи.

Ступінь соціальної небезпечності визначається судом. Враховуючи вищевикладене проведення додаткової судово-психіатричної експертизи не доцільно".

В судові засідання експерти для роз`яснення висновку від 17.12.2021 №698 не прибули, хоча суд викликав їх кілька разів.

Тому не вдалося допитати експертів, хоча суд вжив всіх необхідних заходів для цього.

Так 11 та 27 березня 2024 року суд направив запит до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про виклик провідного експерта ОСОБА_16 для роз`яснення висновку експерта від 17.12.2021 (а.к.п.169, 170, 176-178) та експертна установа надала відповідь від 10.04.2024 року (а.к.п.177) про те, що вказаний експерт звільнений.

17 квітня та 07 травня 2024 року суд направи запит до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про виклик провідного експерта ОСОБА_17 для роз`яснення висновку експерта від 17.12.2021, в судовому засідання, яке призначено на 23.07.2024 на 11:00 год.(а.к.п.180, 181, 183, 184), рекомендований лист експертна установа отримала, проте жодної відповіді суду не надала.

Суд вважає, що у висновку експертизи від 17.12.2021 року №698 допущено описку в частині часу оцінки стану підекспертного, оскільки постановою від 23 листопада 2021 року (а.к.п.55) дізнавачем було призначено проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи та слідчий при призначенні експертизи вказав про період, починаючи з 12.03.2020 року), тоді як експерти помилково вказали 12.03.2021 року.

На це вказують дані, що містяться на аркуші 13 вказаного висновку, де зазначено таке:

«У зв`язку із своїм актуальним психічним станом, на теперішній час, не критичний ні до свого стану ні до образу життя, до скоєного злочину, у якому на тепер підозрюється. Вольові функції випробуваного також недоскональні. Таким чином, за наданими експертам відомостям, актуальний психічний стан випробуваного на час, коли були здійснені інкриміновані йому дії (з 12.03.2021 року по 20.11.2021 рік, включно), був обумовлений наявним у нього стійким хронічним психічним розладом, у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики «Р19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за ступенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Про це ж свідчать як поведінка так і висловлювання підозрюваного у ході досудового розслідування по дійсному кримінальному провадженню, його поведінка у ході попереднього судово-психіатричного дослідження, та виявлені у нього експертами за час перебування у експертному відділенні патопсихологічні зміни, спонтанні коливаннями афекту, парадоксальність емоційних реакцій, манерність, химерність рухів, форма ведення бесіди, структурні порушення мислення, висловлювання, які можуть бути розглянені у рамках маячних та повна відсутність критики до ситуації, що сталась, наявні у нього суттєві зміні особистості, що притаманні для осіб, схильних до вживання наркотиків, зокрема канабісу, що абсолютно не дозволяє йому усвідомлювати фактичний зміст та суспільну небезпеку своїх дій, та керувати ними, бо відповідають ознакам саме хворобливого стану психіки, про який йдеться у ч,2 ст.19 КК України, що вказує на перебування його у стані «неосудності», тому є підставою для рекомендації призначення примусових заходів медичного характеру».

Про цей період (ймовірний час правопорушення) вказано й в резолютивній частині висновку.

Отже експерти оцінили стан ОСОБА_9 саме на час, коли були здійснені інкриміновані йому дії.

Таким чином встановленим є факт неосудності ОСОБА_9 відразу з моменту постановлення вироку Вознесенського міськрайнного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 від 12 березня 2020 року, що в свою чергу свідчить про те, що він не міг вчинити суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.389 КК України, через стан свого психічного здоров`я.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд враховує, що згідно з ст.92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Стаття 93 КК України передбачає, що примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно ч.1 ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Ч.3 ст.94 КК України передбачає, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Статтею 503 КПК України визначено, що: «3. Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. 4. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними».

Стаття 513 КПК України передбачає, що: «1. Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які».

Частиною 3 ст.513 КПК України визначено, що: «3. Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження».

Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року справа №243/4632/17 провадження №51-5807км18: «Статтею 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання».

Ч.2 ст.389 КК України, за якою прокурором подано до суду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 , передбачено, що ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт карається арештом на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до трьох років.

Згідно із ч.2 ст.12 КК України таке правопорушення є проступком.

З матеріалів провадження судом встановлено, що суспільно небезпечне діяння, за яким стосовно ОСОБА_9 внесено клопотання прокурора, за своїх характером належить до проступків, від цього діяння тяжких наслідків для певних фізичних чи юридичних осіб не настало, в провадженні відсутній будь-який потерпілий.

Як вбачається із показань свідка ОСОБА_18 , що виконувала вирок як представник відділу пробації, поведінка ОСОБА_9 була дійсно неадекватною.

Проте матеріали справи, зокрема детальний опис поведінки підекспертного у висновках психіатричних експертиз, не містять даних про те, що ОСОБА_9 належить до числа осіб, які є суспільно небезпечними, зокрема для оточуючих.

Згідно із довідкою Вознесенської лікарні він не перебуває на обліку психіатра, відсутні дані про його агресивну поведінку.

Окрім того, правопорушення, яке передбачене ч.2 ст.389 КК України належить до умисних правопорушень.

Так в клопотанні прокурором вказано, що ОСОБА_9 діяв умисно, оскільки вказано про таке: «..., незважаючи на письмове попередження та підписку ОСОБА_9 на зазначену дату по направленню до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області не прибув, повторно категорично відмовляється отримувати направлення про відпрацювання громадських робіт та до відпрацювання покарання у виді громадських робіт не приступив, поважність причин не відпрацювання яких нікому не повідомив, тим самим умисно почав ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт.

...в порушення зазначених вимог законодавства, ОСОБА_9 , будучи засудженим вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року до покарання у виді 150 годин громадських робіт та попередженим про правові наслідки ухилення від відбування громадських робіт і про можливість бути притягненим до кримінальної відповідальності, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, маючи реальну можливість виконати вирок суду, однак не бажаючи його виконувати, без поважних причин, в період з 15 червня 2020 року по теперішній час, станом на 15 листопада 2021 року, не приступив та не відпрацював жодної години громадських робіт, поважність причин ухилення та не відпрацювання яких не довів, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт».

Проте умисел в діях неосудної особи, яким згідно із висновком експертизи є ОСОБА_9 , є неможливим.

На цьому наголосила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 16 січня 2023 року по справі №761/37225/20, зазначивши, що: "Тоді як при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.

При цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим".

Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року справа № 204/8241/17 провадження № 51-5453км20: "Осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність".

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2015 року в справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п.1 ст.7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

У справі « ОСОБА_19 проти України» (Заява № 50264/08) ЄСПЛ у рішенні від 17 квітня 2014 року (остаточне від 17.07.2014 року) зазначив, що: «99. Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39, Series А № 33).

104. Насамкінець, для того, щоб відповідати підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, провадження щодо примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу повинно обов`язково передбачати чіткі ефективні гарантії від свавілля з огляду на вразливість осіб, які страждають на психічні розлади, та потребу в наведенні дуже вагомих причин для виправдання будь-яких обмежень їхніх прав (див. рішення від 2 травня 2013 року у справі «Загідуліна проти Росії» (Zagidulina v. Russia), заява № 11737/06, п. 63).

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року „Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування" вказано, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватись лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність чи обмежену осудність і викликають потребу у застосуванні щодо неї таких заходів. Суди повинні критично оцінювати зазначені висновки з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й мотивованості. Ці висновки є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідних ухвалі, вироку, постанові суду.

Частиною 3 ст.513 КПК України визначено, що якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Таким чином, враховуючи зміст поданого прокурором клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 , а також усі досліджені докази, з урахуванням того, що ОСОБА_9 не є суспільно небезпечною особою, враховуючи психічний стан ОСОБА_9 , не можливість з огляду на його неосудність діяти умисно, що характеризує те суспільно-небезпечне діяння, за яким прокурором внесено клопотання за ч.2 ст.389 КК України, суд вважає, що в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити, оскільки не доведено, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.389 КК України.

Судові витрати та речові докази в кримінальному провадженні - відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Керуючись ст.19, 92, 93, 94 КК України, ст.ст.372, 512-516 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками суспільно небезпечне діяння, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, відмовити.

З цієї підстави кримінальне провадження закрити відповідно до ч.3 ст.513 КПК України.

Апеляції на ухвалу суду можуть бути подані до Миколаївського апеляційного суду області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1