Провадження №1-кс/367/1446/2024
УХВАЛА

Іменем України

29 жовтня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024, у кримінальному провадженні, відомості про яке 05.09.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

До слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, в якому просить: скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024 на посвідчення тракториста машиніста, серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , шляхом заборони на користування, розпорядження та відчуження вказаним майном.

Обґрунтовуючи подане клопотання, заявник вказує, що ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024 задоволено клопотання прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області про арешт майна, подане у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357 від 05.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та накладено арешт на посвідчення тракториста машиніста серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 шляхом заборони на користування, розпорядження та відчуження вказаним майном.

Заявник зауважує, що дізнавачем у вказаному кримінальному провадженні № 0000357, призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Згідно висновку експерта від 10.09.2024 № СЕ-19/111-24/51545-ДД бланк посвідчення тракториста-машиніста з серійним номером НОМЕР_1 , який виданий 05.10.2015 ДІСГ у Волинській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає способам друку та спеціальними елементами захисту, аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Ознак внесення змін в записи документу, а саме: підчистки, дописки, травлення, переклеювання літер та цифр виявлено не було. Ознак допису літери, слова, цифри, фрагментів тексту до основного тексту виявлено не було.

Заявник зазначає, що станом на 24.10.2024 досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, процесуальні рішення у вигляді закриття кримінального провадження органом досудового розслідування не прийнято.

Вказує, що ОСОБА_4 офіційно працює з 01.10.2021 і по теперішній час на посаді машиніста-оператора ФОП ОСОБА_5 , а тому позбавлений можливості виконувати свої обов`язки та отримувати заробітну плату, у зв`язку із накладенням арешту на посвідчення тракториста-машиніста, яке було вилучено правоохоронними органами.

Відтак, на думку заявника, на даний час наявні підстави для скасування арешту майна щодо вказаного майна.

У судове засідання власник майна ОСОБА_4 не з`явився, 29.10.2024 адвокатом ОСОБА_3 через канцелярію суду подано заяву, в якій просила проводити розгляд клопотання без її участі та участі власника майна, підтримала вимоги клопотання та просила задовольнити.

29.10.2024 прокурором Бучанської окружної прокуратури ОСОБА_6 через канцелярію суду подано заяву, в якій просив розглянути клопотання без його участі, проти скасування арешту не заперечував.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Частиною другою цієї статті визначені випадки, у яких допускається арешт майна, серед яких визначена конфіскація майна як вид покарання.

Так, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024 задоволено клопотання прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області про арешт майна, подане у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357 від 05.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та накладено арешт на посвідчення тракториста машиніста, серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , шляхом заборони на користування, розпорядження та відчуження вказаним майном.

При цьому арешт накладено слідчим суддею з метою збереження вказаного майна, оскільки воно є доказом у кримінальному провадженні та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом частини 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно частини 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно пункту 5 частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Частиною 4 статті 173 КПК України передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013 № 223-558/0/4-13, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчі судді зобов`язані, зокрема, перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів, зважати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для застосування заходів забезпечення (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора.

З досліджених матеріалів клопотання встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000357 від 05.09.2024 призначено судово-технічну експертизу документів.

Згідно висновку експерта від 10.09.2024 № СЕ-19/111-24/51545-ДД бланк посвідчення тракториста-машиніста з серійним номером НОМЕР_1 , який виданий 05.10.2015 ДІСГ у Волинській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає способам друку та спеціальними елементами захисту, аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Ознак внесення змін в записи документу, а саме: підчистки, дописки, травлення, переклеювання літер та цифр виявлено не було. Ознак допису літери, слова, цифри, фрагментів тексту до основного тексту виявлено не було.

Даних про те, що у кримінальному провадженні потребується проведення додаткових досліджень в ході досудового розслідування, прокурором не надано.

Згідно ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасований за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосування цього заходу відпала потреба, або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Під час вирішення питання про наявність підстав для застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

При вирішенні питання про наявність достатніх підстав вважати, чи існує потреба у подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на транспортний засіб в ході розгляду клопотання заявника про скасування арешту з майна, слідчий суддя має враховувати підстави, визначені ст. ст. 170, 173 КПК України. Зокрема, слідчий суддя повинен брати до уваги необхідність такого арешту з огляду на завдання кримінального провадження, наслідки арешту для особи, відносно майна якої застосовується відповідний арешт.

Скасування арешту майна спрямовано на поновлення прав власника майна, та цього вимагає обов`язок суду по дотриманню прав осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України кримінальний процес являється змагальним і диспозитивним, що полягає у вільному поданні учасниками процесу до суду доказів на підтвердження своєї позиції та захисту своїх інтересів.

З огляду на таке, врахувавши доводи власника майна та заяву прокурора, в якій останній не заперечував щодо скасування арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку, що накладений арешт на посвідчення тракториста машиніста, серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , шляхом його права розпорядження та користування вказаним майном є надмірний та неспівмірним.

У зв`язку з чим, з метою дотримання пропорційності співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою їх застосування, а також з метою дотримання справедливого балансу, слідчий суддя вважає за необхідне скасувати арешт майна, накладений ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024 на посвідчення тракториста машиніста, серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , шляхом заборони на користування, розпорядження та відчуження вказаним майном.

Керуючись ст.ст. 98, 100, 169-174, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

Клопотання - задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2024 на посвідчення тракториста машиніста серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , шляхом заборони на користування, розпорядження та відчуження вказаним майном скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала про скасування арешту майна підлягає негайному виконанню.

Слідчий суддя ОСОБА_1