Справа № 461/4170/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/728/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2024 року, -

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисників обвинуваченого - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , -

обвинуваченого ОСОБА_6 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.4 ст. 186 КК України до семи років позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді застави ОСОБА_6 залишено до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання, зарахувавши строк перебування під вартою з 04 квітня 2024 року по 26 квітня 2024 року.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 02 квітня 2024 року, в період часу з 17:00 год. до 17:30 год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на вул. Костя Левицього у м. Львові, підійшов та познайомився з ОСОБА_10 , після чого, разом пішли до вул. Саксаганського у м. Львові. Проходячи по вул. Саксаганського, ОСОБА_6 побачив у ОСОБА_10 мобільний телефон «Арplе Ірhопе 14 Рго» у зв`язку з чим, у нього виник умисел на протиправне заволодіння вищевказаним телефоном.

Потерпілий ОСОБА_11 , не підозрюючи про злочині наміри ОСОБА_6 , передав останньому свій телефон «Аррlе Ірhопе 14 Рго» в корпусі чорного кольору вартістю 53000 грн., який був у силіконовому чохлі чорного кольору, в якому знаходились е-зіш оператора мобільного зв`язку «Водафон» із номером НОМЕР_1 , які матеріальної цінності для нього не становлять. Після чого ОСОБА_6 , імітуючи розмову по телефону, уповільнив свій темп та відстав від ОСОБА_11 на кілька кроків та почав бігти в сторону пам`ятника М. Грушевського. Відразу ж за ОСОБА_6 побіг і ОСОБА_11 , проте не наздогнав останнього, втративши його з поля зору. Пізніше того ж дня ОСОБА_6 було затримано працівниками поліції та вилучено телефон «Аррlе Ірhопе 14 Рго».

Відтак, ОСОБА_6 , усвідомлюючи дію режиму воєнного стану, веденого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ХІ, суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, використовуючи обман як спосіб отримання доступу до майна, відкрито викрав у ОСОБА_11 мобільний телефон «Аррlе Ірhопе 14 Рго», вартістю 53 000 грн., чим спричинив останньому матеріальний збиток на вказану суму.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є надто суворим, таким, що підлягає зміні, у зв`язку із невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_6 щиро розкаявся, повністю, послідовно і незмінно протягом розгляду справи визнавав вину у вчиненому, активно сприяв розкриттю вчиненого вперше злочину, без будь-яких істотних обмежень усвідомив протизаконність своїх дій та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою і не допускати подібного в майбутньому.

Також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував потерпілому ОСОБА_11 завдану шкоду, примирився з ним, а інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, вчинене без застосування насильства до потерпілого, що свідчить про відсутність у обвинуваченого відповідної схильності.

Акцентує, що обвинувачений ОСОБА_6 є особою молодого віку, втратив матір - ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і залишився без опіки та допомоги вітчима - ОСОБА_13 , який з липня 2023 року по даний час проходить службу в Збройних силах України, окрім цього, змушений допомагати своєму дядьку - ОСОБА_14 - інваліду III групи з дитинства.

Звертає увагу на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 і необхідність постійного лікування як в стаціонарних, так і в амбулаторних умовах, а наявні в нього захворювання лише будуть загострюватися в умовах позбавлення волі.

Зазначає, що збіг тяжких особистих та сімейних обставин негативно вплинули на психоемоційний та психологічний стан обвинуваченого ОСОБА_6 , що стало причиною нападів страху, порушення сну, думок про суїцид, відтак вважає, що у відповідності до вимог ст. 66 КК України вказана обставина може вважатися пом`якшуючою при призначенні покарання обвинуваченому.

Просить змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2024 року відносно ОСОБА_6 в частині покарання, призначити таке із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, і покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 покликається на те, що вирок суду є незаконним, ухваленим на підставі неповно з`ясованих обставин справи.

Вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає суспільній небезпеці вчиненого діяння і є явно несправедливим за своєю суворістю.

Зазначає, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення і дають підстави для призначення покарання нижче найнижчої межі санкції ч.4 ст. 186 КК України є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 заявив про проведення слідчого експерименту і відтворив обставини вчинення кримінального правопорушення.

Також, звертає увагу на волонтерську діяльність обвинуваченого ОСОБА_6 у Міжнародному Благодійному Фонді «Загін небайдужих».

Окрім цього акцентує, що підставою для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання з випробуванням та застосування ст. 75 КК України є сукупність пом`якшуючих обставин: повне визнання вини; відсутність претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілого ОСОБА_10 , який просив не карати останнього; відсутність спричиненої кримінальним правопорушенням шкоди.

Покликається на те, що обвинувачений ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, є особою молодого віку, перебував під вартою, усвідомив вчинене і не повторить такого у майбутньому, тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2024 року, ухвалити новий, яким застосувати ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст. 186 КК України.

Звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст. 75 КК України, та встановивши іспитовий строк.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора про їх заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Вина ОСОБА_6 за обставин, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання справи у суді першої інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченогоОСОБА_6 судом першої інстанції вірно кваліфіковані зач.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Разом з тим, призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення та інші обставини.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні покарання, особу може бути звільнено від його відбування з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування такого.

Так, покарання перебуває у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, та повністю узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 у справі № 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину; справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні і тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

П.1 ч.1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 186 КК України, не відноситься до кримінальних правопорушень, щодо яких встановлено застереження для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України і реалізація даних норм становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.4 ст. 186 КК України, яке згідно вироку останній повинен відбувати реально, не є гуманним, справедливим і порушує засади виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, оскільки покарання має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Так, місцевий суд, покликаючись на визнання вини, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щирого каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин, в повній мірі не врахував документально підтверджені дані про молодого віку особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває (а.с. 46, 47), раніше несудимий (а.с. 48), виключно позитивно характеризується за місцем проживання, мешканцями будинку, дирекцією комунального підприємства ЛКП «Княже місто» (а.с. 43, 48)і представництвом міжнародного благодійного фонду «NOTINDIFFERENT SQUAD» (а.с. 42), з яким ОСОБА_6 співпрацює, збираючи грошові кошти для Збройних Сил України, окрім цього, останній займається волонтерською діяльністю (а.с. 78), будує плани на майбутнє, намагається працевлаштуватись, зареєстрований у Львівській філії Львівського обласного центру зайнятості як шукач роботи (а.с. 44, 45).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю злочину та добровільно відшкодував завдані збитки, примирився з потерпілим ОСОБА_10 , який, в свою чергу, згідно журналу судового засідання від 06 червня 2024 року (а.с. 58-61), просив не карати обвинуваченого.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 ствердив, що шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, запевнив, що у майбутньому не повторить подібного.

Наведене, на переконання колегії суддів, в своїй сукупності, з огляду на обставини, що склалися в житті обвинуваченого, який втратив матір - ОСОБА_12 (копія свідоцтва про смерть а.с. 79), залишився без опіки та допомоги вітчима - ОСОБА_13 , що на даний час проходить службу в Збройних силах України, а також на необхідність допомагати своєму дядьку - ОСОБА_14 - інваліду III групи з дитинства, беручи до уваги критичне ставленням ОСОБА_6 до вчиненого, яке в даному випадку, ґрунтується на повному, послідовному і незмінному протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій визнанні вини, як основної форми прояву щирого, а не формального каяття, осуді інкримінованого йому протиправного діяння та усвідомленні без будь-яких істотних обмежень протизаконності вчинених ним злочинних дій, спрямованих на збагачення в такий спосіб, дає абсолютні підстави вважати перелічені обставини істотними і такими, що знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак, доцільним, колегія суддів вважає,призначення останньому покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі санкції ч.4 ст. 186 КК України.

Також, за відсутності даних про іншу протиправну поведінку обвинуваченого з моменту вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів об`єктивно констатує наявність позитивних змін в особистості ОСОБА_6 , що свідчить про готовність до самокерованої правослухняної поведінки і зменшення суспільної небезпеки особи та дає обґрунтовані підстави вважати, що виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та відсутність прямої заборони закону, колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням,з іспитовим строком та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою.

Відтак, застосування відносно обвинуваченого інституту, так званого, умовного звільнення не суперечить загальним засадам призначення покарання і забезпечить досягнення його мети та в даному конкретному випадку слугує шансом для ОСОБА_6 реабілітуватись перед суспільством.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2024 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації і повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4