БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/977/24
Провадження № 1-кп/730/69/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2024 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000094 від 01.04.2024 року, з обвинувальним актом від 26.07.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзна, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні дочку 2008 року народження, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно матеріалів провадження раніше не судимий, (зі слів раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, оскільки вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області у 1985 році був засуджений за ч. 3 ст. 140 КК до 2 років позбавлення волі, звільнений з місця відбування покарання за відбуттям покарання),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що в неустановлений досудовим розслідуванням день та час, але не пізніше 2022 року ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у порушення вимог Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 за № 622, Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 за № 576, знайшов обріз, який виготовлений з одноствольної нарізної гвинтівки « Мосіна » зразка 1891/30 рр. калібру 7,62 мм (7,62х54R), шляхом укорочення ствола до залишкової довжини 245 мм з саморобно виготовленої ложі з руків`ям, магазинної коробки, спускової скоби та спускового гачка, та в подальшому переніс її за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 та почав незаконно зберігати, без передбаченого законом дозволу.

23.05.2024 року в період часу з 21 години 49 хвилин по 22 годину 47 хвилин було проведено огляд місця події за адресою АДРЕСА_1 , під час проведення якого було виявлено та вилучено предмет, який згідно висновку експерта № СЕ-19/125-24/6655-БЛ від 24.05.2024 року є вогнепальною зброєю, придатною до проведення пострілів - обріз, виготовлений саморобним способом з одноствольної нарізної гвинтівки « Мосіна » зразка 1891/30 рр. калібру 7,62 мм (7,62х54R), який виготовлений шляхом укорочення ствола до залишкової довжини 245 мм та саморобно виготовленої ложі з руків`ям, магазинної коробки, спускової скоби та спускового гачка.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно, коли перебирав речі у батьківській хаті у 2022 році, знайшов на горищі обріз гвинтівки з набоями. Набоїв у магазині було три штуки. Спочатку хотів знахідку здати працівникам поліції, а потім подумав, що почалася війна та треба цей обріз залишити собі для самооборони від російських загарбників. Вирішив обріз залишити собі, для чого переніс останній у домогосподарство своєї дружини та став там його зберігати.

23.05.2024 року, приблизно о 20.00 годині у нього стався конфлікт із сусідом, з яким у нього почалася словесна перепалка, вони обоє були у стані алкогольного сп`яніння. Сусід його принизив, а також сусід намагався його побити граблями. Через вказані дії ОСОБА_4 вирішив піти взяти вдома гвинтівку та полякати сусіда. Так, він пішов додому, взяв заряджену гвинтівку та пішов на вулицю до сусіда. Коли до нього підійшов, вистрелив поруч із сусідом, метрів за три від нього, постріл спрямував у землю, метою пострілу було залякування сусіда. Коли це сталося, сусід підійшов до нього, зав`язалася бійка, сусід намагався вирвати гвинтівку з рук, але ОСОБА_4 її відкинув сам. Гвинтівку одразу підібрала дружина сусіда. Свідками всього, що сталося (сварки, бійки, пострілу), стали ще чотири людини. Потім хтось викликав поліцію, остання приїхала та забрала обріз та патрони до нього.

На додаткові запитання ОСОБА_4 пояснив, що знав, що обріз відноситься до зброї та ним користуватися не можна, тим більше, в нього не було жодних дозволів на цю зброю. До того, як здійснив постріл поруч із сусідом, жодного разу не використовував цей обріз, навіть не розумів, чи дійсно він ще може стріляти. Сусід намагався забрати в нього зброю, оскільки сусід розумів, що зброя несе для нього небезпеку. Раніше ОСОБА_4 також мав гвинтівку, а тому приблизно знав, як використовувати обріз. Після пострілу сусід сам підійшов до нього, намагався викрутити руку з обрізом, намагався вихопити обріз. Поліцію викликали люди, може й сусід, або його дружина. Патрони, які вилучила поліція, та тим, яким він здійснив постріл, були у обрізі, коли він його знайшов, останні були у магазині обрізу. Зараз висновки зробив, більше такого робити не буде, йому соромно перед дружиною та дитиною, просить пробачення у суду.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він вчинив придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу.

Указана кваліфікація є дійсною, оскільки Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 161/3885/16-к указав, що диспозицію частини першої статті 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Власне ця заборона і є диспозицією частини першої статті 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція частини першої статті 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована. Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у частині першій статті 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції частини першої статті 263 КК. В цій частині положення частини першої статті 263 дійсно відсилає за своїм змістом до інших законів, вимагаючи, щоб дозвіл, який виключає кримінальну відповідальність за дії зі зброєю, був передбачений законом. Аналогічні конструкції норм, які містять визначену диспозицію і бланкетну гіпотезу норми, містяться також в інших статтях КК (див. наприклад, статті 265, 267-1, 268, 290, 321 КК), що є поширеним в кримінальному законодавстві прийомом конструювання складу злочину. При тлумаченні слова «закон» у частині першій статті 263 КК відсутні підстави виходити з вузького розуміння цього терміну, що виключає посилання на нормативний акту нижчого рівня. Але якщо слідувати з того, що «дозвіл», виданий не на підставі «закону» у вузькому розумінні, а на підставі підзаконного акту, не може вважатися «передбаченим законом дозволом» у значенні частини першої статті 263 КК. Іншими словами, за такого тлумачення, особа, яка має дозвіл, виданий на підставі відомчого нормативного акту, має притягатися до кримінальної відповідності за частиною першою статті 263 КК, оскільки такий дозвіл не відповідає вимозі, визначеній цим положенням. Відповідно до усталеної судової практики, дозвіл, отриманий відповідно до законодавства в широкому розумінні цього терміну, виключає застосування частини першої статті 263 КК.

У суду в цій справі немає правових підстав змінювати такий усталений підхід, підтверджений, у тому числі і рішеннями Верховного Суду (див. постанову від 31 травня 2018 року в справі № 127/27182/15-к, провадження № 51-3305км18, постанова від 23 квітня 2019 року в справі № 734/3572/17). Більше того, за обставин цієї справи питання про те, чи відповідає «дозвіл» вимогам частини першої статті 263 КК, не має практичного значення, оскільки обвинувачений не мав жодного дозволу на «зберігання та придбання вогнепальної зброї».

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Однак, враховуючи повідомлене обвинуваченим під час його допиту в судовому засіданні, суд хоче звернути увагу на таке.

Як пояснив сам обвинувачений, в нього протоколом огляду працівниками поліції було вилучено обріз та два набої до нього.

Висновок експерта № СЕ-19/125-24/6655-БЛ від 24.05.2024 року, крім іншого, також містить дані про те, що два патрони, надані на дослідження, є боєприпасами - бойовими 7,62 гвинтівочними патронами з кулями «ЛПС» зі сталевими сердечниками, виробництва СРСР. Надані на дослідження два патрони придатні до стрільби.

Таким чином, на думку суду, два патрони, які були вилучені та є придатними до стрільби, також мали б знайти своє відображення в обвинувальному акті, але, як пояснив прокурор, орган обвинувачення підтримує обвинувачення лише в частині обрізу.

Звернуто увагу судом й на те, що 23.05.2024 року надійшло повідомлення на лінію 102 (а.п. 4, рапорт). Як пояснила заявниця, сусід стріляв по сусідці зі зброї, відбувається бійка. Як пояснив сам обвинувачений, дійсно відбувалася бійка, в ході якої він пішов додому, взяв обріз, вийшов з будинку, пішов до сусіда та здійснив поруч із ним постріл, свідками вказано були чотири людини. Враховуючи дії ОСОБА_4 , останні можуть також свідчити про наявність у його діях кримінального правопорушення проти громадського порядку.

Крім того, з письмових допитів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 убачається, що вони поралися на городі, а ОСОБА_4 , який перебував у стані сп`яніння, безпідставно зайшов до них у домогосподарство, хоча вони заборонили йому це робити, що може свідчити також про наявність у діях ОСОБА_4 складу проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Але оцінку вказаному суд не надає, оскільки безпосередньо докази щодо цього не досліджував. При цьому, сторона обвинувачення самостійно визначає обсяг обвинувачення, у цій справі, а тому суд провів розгляд провадження саме в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено, незважаючи на те, що сам обвинувачений не заперечує проти того, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, але судом безпосередньо не досліджувалися докази в цій частині.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя, те, що він одружений, має на утриманні дитину, працює, хоча й не офіційно, стан здоров`я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає допустимі соціальні зв`язки; згідно наданої суду характеристики характеризується нейтрально, позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та яка не наполягає на реальному позбавлені волі, відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки суд переконаний, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, даний вид покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року в справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчинених обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, позиції прокурора у судовому засіданні, який не наполягав на реальному позбавленні волі обвинуваченого, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки, таким чином давши шанс на виправлення.

У даному випадку, звільнення від покарання з іспитовим строком перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що, власне, і має місце в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом інституту звільнення від покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

З урахуванням особи обвинуваченого та обставин вчинення кримінального правопорушення, суд вважає, що іспитовий строк має становити один рік, як те й пропонує прокурор.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.

Цивільний позов не заявлений.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік, поклавши на нього відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речовий доказ по справі, що знаходиться на зберіганні в камері схову речових доказів ВП № 3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області - обріз який виготовлений з одноствольної нарізної гвинтівки «Мосіна» зразка 1891/30 рр. калібру 7,62 мм (7,62х54R) - звернути в дохід держави та передати на користь Збройних сил України.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз: 3029,12 грн. на проведення судової експертизи зброї (висновок експерта № СЕ-19/125-24/6655-БЛ від 24.05.2024) та 2271,84 грн. на проведення судової трасологічної експертизи (висновок експерта № СЕ-19-125-24/6678-Д від 29.05.2024).

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1