УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне клопотання представника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений за повідомленням, серія та номер : 50/6-3962, виданим 09.04.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач.СВ ОСОБА_5 , а саме на нерухоме майно - квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що за повідомленням, серія та номер : 50/6-3962, виданим 09.04.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач.СВ ОСОБА_5 було накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Як вбачається із рішення Рівненського міського суду №2-4458/2006 від 06.06.2007, суд дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальних справ 1/531-02 та 1/282-03, встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру виданого 31 липня 1995 року Рівненською міською радою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_2 . Згідно копії спадкової справи №694 від 14 серпня 1995 року ОСОБА_7 залишила заповіт на належну їй частину даної квартири. 13 жовтня 1997 року ОСОБА_6 померла. ОСОБА_4 продовжувала проживати за зазначеною адресою, фактично вступила у володіння спадковим майном, відповідно до ст.549 ЦК України (редакція 1963 року), прийняла спадщину і є одноособовим власником зазначеної квартири. 22 квітня 2002 року було порушено кримінальну справу по факту крадіжки речей з квартири за заявою відповідача-позивача, яка зупинена в травні 2002 року. В жовтні 2002 року, відповідач-позивач виїхала за межі України до лютого 2003 року. А 29 листопада 2002 року, за заявою ОСОБА_8 , на підставі довіреності 78ВА №3549874 від 06 серпня 2002 року від імені ОСОБА_4 на ім?я ОСОБА_9 , який проживає в м. Рівне, на розпорядження її майном посвідченої нотаріусом м. Красноярськ Російської Федерації, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 05 лютого 2003 року, приватним нотаріусом був посвідчений договір дарування, за ОСОБА_10 , на підставі зазначеної довіреності, подарував ОСОБА_11 спірну квартиру, а 27 березня 2003 року, останній продав дану квартиру позивачу-відповідачу за 10 925 грн. 09 квітня 2003 року по даному факту, за заявою ОСОБА_12 було порушено кримінальну справу, передбачену ч. 3 ст. 190 КК України, яка 20 жовтня 2003 року провадженням зупинена. Окрім цього в судовому засіданні було доведено, що спірна квартира перейшла у власність позивача-відповідача поза волею відповідача-позивача, а тому ОСОБА_12 , відповідно до ч.1 ст. 145 ЦК України (редакція 1963 року), як власник, вправі витребувати своє майно, яке перебуває у володінні позивача-відповідача. Даним рішенням суду було визнано недійсними правочини, щодо відчуження квартири за адресою АДРЕСА_1 , тим самим, фактично, повернуто дану квартиру у власність ОСОБА_4 , що підтверджується зокрема довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, після набрання чинності вищезгаданим судовим рішенням і станом на сьогодні відпала потреба у застосуванні арешту, який накладений на майно ОСОБА_4 за повідомленням, серія та номер: 50/6-3962, виданим 09.04.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач. СВ - ОСОБА_5 05.08.2024 до ГУНП в Рівненській області направлено адвокатські запити стосовно арешту майна ОСОБА_4 , а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який накладено за повідомленням, серія та номер: 50/6-3962, виданим 09.03.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач. СВ - ОСОБА_5 . У відповідях на зазначені вище запити ГУНП в Рівненській області від 09.08.2024 за №253Аз/200/02.04 та за №252Аз/200/02.04 повідомило, що справа №1/531-02 зупинена постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області 24.05.2002, справа №1/282-03 зупинена постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області 27.06.2003. Також зазначено, що дані кримінальні справи до ЄРДР не вносились та досудове розслідування по них не проводиться. Просить клопотання задоволити.

В судове засідання представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився.

Слідчий в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали клопотання та надані докази, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання необхідно задоволити, з наступних підстав.

Відповідно до приписів статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч.2 ст.174 КПК України клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про чає та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Підставами для скасування заходу забезпечення кримінального провадження є такі обставини, що не перевірено та не встановлено наявності належних підстав для арешту майна; відсутні достатні докази, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; не встановлено розмір шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірності обмеження права власності; невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України; розгляд клопотання слідчого про арешт майна за відсутності власника майна; накладення арешту на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Згідно абз.3 п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів клопотання вбачається, що за повідомленням, серія та номер: 50/6-3962, виданим 09.04.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач.СВ ОСОБА_5 було накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Із рішення Рівненського міського суду №2-4458/2006 від 06.06.2007, суд дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальних справ 1/531-02 та 1/282-03, встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру виданого 31 липня 1995 року Рівненською міською радою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку, що подальший арешт нерухомого майна є неспіврозмірний завданням кримінального провадження та безпідставно порушує права власності ОСОБА_4 , оскільки згідно відповідей на запит ГУНП в Рівненській області, кримінальні справи по даному майну до ЄРДР не вносилися та досудове розслідування по них не проводиться, а відтак вважає клопотання про скасування арешту майна обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.170-174, 372, 376 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 - задоволити.

Скасувати арешт, накладений за повідомленням, серія та номер : 50/6-3962, виданим 09.04.2003 Управлінням МВС України в Рівненській області, нач.СВ ОСОБА_5 на нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1