ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2224/24 Справа № 237/1659/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.05.2024 року, якою повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000016 від 03.01.2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Курахівка Донецької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей на маючого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаю чого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-11.05.2016 року Селидівським міським судом за ч.1 ст.289 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі із іспитовим строком два роки;

-07.07.2016 року Селидівським міським судом за ч.2 ст.185, ст.ст.70, 75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із іспитовим строком три роки;

-19.04.2017 року Селидівським міським судом за ч.2 ст.185, ст.ст. 75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки із іспитовим строком два роки;

-08.12.2017 року Селидівським міським судом за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироками Селидівського міського суду від 07.07.2016 року, від 19.04.2017 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців;

-27.02.2018 року Селидівським міським судом за ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; на підставі ст.72 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироками Селидівського міського суду від 08.12.2017 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

-24.11.2021 року звільнений від відбування покарання умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 8 днів;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України;

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.05.2024 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, повернуто прокурору з урахуванням вимог ч.1 ст.32 КПК України.

Вказану ухвалу місцевий суд аргументував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочину, який був вчинений на території смт Курахівка Покровського району Донецької області, тобто кримінальне правопорушення вчинено в межах території на який поширюється юрисдикція Селидівського міського суду. Суд не вбачає об`єктивних причин для скеровування вказаного кримінального провадження до Мар`їнського районного суду Донецької області, оскільки на теперішній час Селидівьский міський суд не припиняв своєї роботи, а дане кримінальне провадження підсудне саме Селидівському міському суду Донецької області.

На зазначене судове рішення прокурором подана апеляційна скарга.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та направлення обвинувального акту до суду першої інстанції на стадію підготовчого провадження.

Зазначає, що місцевий суд у оскаржуваному рішенні не зазначено яким саме вимогам КПК не відповідає обвинувальний акт, оскільки безпідставно застосовано положення п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

Зауважує, що в силу п.4 ч.3 ст.314 КПК України суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Крім того, 05.07.2024 року на адресу Дніпровського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання прокурора відділу управління нагляду Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

У означеному клопотанні прокурор просить продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів із раніше визначеним розміром застави.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово судимий, наразі обвинувачується у придбанні, носінні, зберіганні та збуті бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, що свідчить про те, що останній жодних висновків щодо своєї протиправної діяльності не зробив.

Зауважує на існуванні таких ризиків, а саме:

- п.1 ч.1 ст.177 КПК України переховування від суду, оскільки розуміючи суворість покарання за вчинене кримінальне правопорушення, ОСОБА_7 може вдатися до втечі. При цьому, місце проживання обвинуваченого знаходиться неподалік від місця проведення активних бойових дій, що дає реальну вагому підставу вважати, що останній може вчинити спробу уникнути відповідальності шляхом переховування від суду, в тому числі, на тимчасово окупованій території;

- п.3 ч.1 ст.177 КПК України незаконно впливати на свідка, оскільки ОСОБА_7 був ознайомлений із матеріалами кримінального провадження, у тому числі із анкетними даними свідків та місцем їх проживання, у зв`язку з чим останній може здійснити спробу впливу шляхом вмовлянь чи погроз. При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 знайомий та спілкується з «оперативним покупцем» ОСОБА_10 ;

- п.5 ч.1 ст.177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки досудовим розслідування зібрано докази щодо вчинення декількох кримінальних правопорушень, передбачених ст.263 КК України, а злочинна діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 припинено лише після втручання правоохоронних органів.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово судимий за умисні злочини, не має міцних соціальних зв`язків, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, а тому просить призначити заставу у розмірі 70 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив ухвалу місцевого суду скасувати, направити обвинувальний акт до суду першої інстанції на стадію підготовчого провадження, просив продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 із визначенням розміру застави, захисника адвоката ОСОБА_8 , який послався на розсуд суду, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та клопотання прокурора, перевіривши доводи клопотання та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора за таких підстав.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях особи склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 , у відповідності до вимог ст.291 КПК України, 12 квітня 2024 року затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, який надійшов до Мар`їнського районного суду Донецької області 15.04.2024 року.

Вказаний обвинувальний акт, у відповідності до вимог ст.291 КПК України, складений слідчим, затверджений прокурором, містить, відомості, передбачені ч.2 означеної статті Кодексу.

Обставини, які відповідно до частини першої статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, викладено чітко і конкретно.

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Згідно з правовими висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 24.11.2016 року №5-328кс16 проаналізовано зміст вказаної норми закону, яка вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва формула обвинувачення), формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

При цьому, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінальних правопорушень (час, місце, спосіб, вина, мотив та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), викладено чітко і конкретно.

Твердження суду про неможливість призначення судового розгляду у даному кримінальному провадженні, у зв`язку із неможливістю вирішення питання щодо підсудності даного кримінального провадження, не є підставою для повернення обвинувального акту. Суд першої інстанції у разі необхідної має право звернутися до апеляційного суду для вирішення питання щодо територіальної підсудності кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 містить усі необхідні відомості передбачені ст. 291 КПК України, в тому числі формулювання обвинувачення, кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується ОСОБА_7 .

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, наданих законом в підготовчому судовому засіданні, аналізуючи фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, що не відповідає вимогам процесуального закону щодо меж компетенції суду на цій стадії провадження.

В постанові Верховного Суд України від 24 листопада 2016 року № 5-328кс16, наголошено на тому, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але й для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Апеляційний суд вважає, що обвинувальний акт містить усі обов`язкові складові, передбачені ч.2 ст.291 КПК України, а зазначені в ухвалі суду першої інстанції підстави для повернення обвинувального акту прокурору є необґрунтованими, у зв`язку з чим доводи прокурора є належними і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що повернення обвинувального акту із зазначених в ухвалі підстав, призведе до затягування розгляду кримінального провадження, і як наслідок, до порушення передбачених ст. 28 КПК України розумних строків судового розгляду.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як встановлено апеляційним судом, наприкінці грудня 2023 року в денний час, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на околицях смт. Курахівка, Покровського району, Донецької області знайшов 39 патронів калібру 7,62*54 мм, 3 оборонні осколкові ручні гранати Ф-1 та 4 наступальні осколкові ручні гранати РГД -5, 7 уніфікованих запалів дистанційної дії УЗГРМ (УЗГРМ - 2). Після чого діючи умисно, переслідуючи злочинний намір на незаконне поводження із боєприпасами, переніс 7 ручних осколочних гранат та 7 запалів УЗГРМ до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та заховав у приміщенні спальної кімнати, 39 патронів калібру 7,62*54 мм переніс за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 , де заховав у приміщенні кухонної кімнати за пральною машиною та став незаконно зберігати з метою незаконного збуту без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний намір направлений на незаконний збут бойових припасів, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї та боєприпасів, переслідуючи мету незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами 30.01.2024, приблизно о 08:30 годин, ОСОБА_7 знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_1 зустрівся з «оперативним покупцем» ОСОБА_10 , отримав від нього грошові кошти у сумі 5000 гривень, які були вручені працівниками поліції, в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, після чого збув ОСОБА_10 три осколкових оборонних ручних гранати Ф-1, один уніфікований запал дистанційної дії УЗГРМ, два уніфікованих запали дистанційної дії УЗГРМ 2, які згідно висновку № СЕ-19/105-24/803-ВТХ від 15.02.2024 у конструкційному поєднанні являються оборонними осколковими ручними гранатами типу Ф-1, придатні для здійснення вибуху з утворенням характерних осколків, та відносяться до бойових припасів.

Крім того, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконний збут бойових припасів, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї та боєприпасів, переслідуючи мету незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами 19.02.2024, приблизно о 09.20 годині ОСОБА_7 знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_1 зустрівся з «оперативним покупцем» ОСОБА_10 , отримав від нього грошові кошти у сумі 3000 гривень, які були вручені працівниками поліції, в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, після чого збув ОСОБА_10 дві наступальні осколкові ручні гранати РГД-5, з двома уніфікованими запалами дистанційної дії УЗГРМ, які згідно висновку № СЕ-19/105-24/1498-ВТХ від 12.03.2024 у конструкційному поєднанні являються наступальними осколковими ручними гранатами типу РГД-5, придатні для здійснення вибуху з утворенням характерних осколків, та відносяться до бойових припасів.

Крім того, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї та боєприпасів, переслідуючи мету незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами 19.02.2024, в період часу з 10:58 до 11:51 годин, в ході проведення санкціонованого обшуку в приміщенні будинку

АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 в спальній кімнаті, під ліжком виявлено та вилучено дві ручні гранати дистанційної дії РГД-5, з двома уніфікованими запалами дистанційної дії УЗГРМ. які згідно висновку № СЕ-19/105-24/1498-ВТХ від 12.03.2024 у конструкційному поєднанні являються наступальними осколковими ручними гранатами типу РГД-5, придатні для здійснення вибуху з утворенням характерних осколків, та відносяться до бойових припасів.

Крім того, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний намір спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї та боєприпасів, переслідуючи мету незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами, 19.02.2024, в період часу з 12:40 години до 12:56 години в ході проведення санкціонованого обшуку в приміщенні будинку

АДРЕСА_1 у кухонній кімнаті за пральною машиною у ОСОБА_7 виявлено та вилучено 39 патронів, які відповідно до висновку № СЕ-19/113-24/1287-БЛ від 25.03.2024 є боєприпасами військовими гвинтівочними патронами калібру 7,62*54 мм, зразка 1908 року, виготовлені промисловим способом та придатні до стрільби, які ОСОБА_7 незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.

Колегія суддів вважає вірогідними та ймовірними в даному кримінальному провадженні такі ризики, як:

- переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), що підтверджується тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення на строк від 3 до 7 років та з метою ухилення від кримінальної відповідальності, розуміючи можливість призначення покарання, пов`язаного із позбавленням волі, може спробувати переховуватися від суду, у зв`язку з чим суворість покарання за вчинене кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для підозрюваного у цьому випадку можуть бути визнаними, як менш небезпечними ніж покарання і процедура його виконання покарання. Фактичне місце проживання обвинуваченого за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться неподалік від зони проведення активних бойових та військових дій на території Донецької області внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, а також неподалік від територій на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (лінія розмежування з так званою ДНР). Наведене вище є достатньо вагомою підставою вважати про реальну можливість обвинуваченого вчинити спробу уникнути відповідальності шляхом переховування від суду, в тому числі й на тимчасово окуповані території;

- незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні(п.3 ч.1 ст.177 КПК України), що підтверджується тим, що після набуття статусу обвинуваченого, останній був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, у тому числі до анкетних даних свідків та їх місце мешкання, у зв`язку з чим з метою уникнути покарання за скоєний злочин, обвинувачений може шляхом вмовлянь або погроз впливати на них. Також, згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 знайомий та спілкується з «оперативним покупцем» ОСОБА_10 , і при цьому він з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може шляхом вмовлянь або погроз впливати й на його покази;

- вчиняти інші кримінальні правопорушення (п.5 ч.1 ст.177 КПК України) підтверджується тим, що оскільки досудовим слідством зібрано докази щодо вчинення декількох кримінальних правопорушень за ст. 263 КК України, та фактично злочинна діяльність ОСОБА_7 припинена після втручання правоохоронних органів. Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 був раніше неодноразово судимий за умисні злочини, він жодних висновків щодо своєї протиправної діяльності не зробив, та на шлях виправлення не став.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд також бере до уваги вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого, який є молодою особою, не має інвалідності.

В матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, враховуючи при цьому, що останній неодноразово засуджений до реального відбуття покарання у виді позбавлення волі за тяжкі кримінальні правопорушення.

За наведених обставин та враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не одружений, неповнолітніх дітей не має, постійного джерела доходу не має, дані, що містяться у матеріалах провадження, апеляційний суд вважає, що продовжує існувати обґрунтований ризик того, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, чинити тиск на свідків у даному кримінальному провадженні або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

Згідно ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пунктом 2 ч.5 ст.182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні прокурора, колегія суддів вважає, що наведені обставини свідчать про високий ступінь наявних ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування з метою уникнути відповідальності, незаконно впливати на свідків, у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому визнає за необхідне продовжити термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та визначити застави у раніше обраному розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень, який є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, запобігання ризикам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 182, 183, 196, 197, 199 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.05.2024 року, якою повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000016 від 03.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Клопотання прокурора відділу управління нагляду Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 15 вересня 2024 року включно.

На підставі ч. 3 ст. 183 КПК України, з дотриманням п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України ОСОБА_7 встановити раніше обраний розмір застави у вигляді 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень, які необхідно внести до сплину терміну тримання під вартою.

У разі внесення застави, відповідно до ст. 194 КПК України, покласти ОСОБА_7 , наступні обов`язки: - не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; - повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; - прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду за першою вимогою, - не спілкуватися із свідками по цьому кримінальному провадженню.

Відповідно до вимог ст. 182 КПК України, роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді