ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0001005 від 19.04.2024 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Вовковинці, Хмельницького району, Хмельницької області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючої, пенсіонерки, раніше судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч. 4 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 , суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 11 квітня 2024 року, близько 11 год. 05 хв., перебуваючи на кінцевій зупинці громадського транспорту, що по вул. Волинської Дивізії в м. Рівне, маючи умисел на викрадення офіційних документів, діючи з корисливих мотивів, з метою використання коштів з карткового рахунку для подальшого власного матеріального збагачення та в особистих інтересах, шляхом вільного доступу, таємно викрала належну ОСОБА_5 банківську картку АТ КБ «ПриватБанку» НОМЕР_1 , а також паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім?я останньої, які знаходилися в жіночій сумці, чорного кольору, і які відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та примітки до ст. 358 Кримінального кодексу України, є офіційними документами.

В подальшому, ОСОБА_3 11 квітня 2024 року, в період часу з 13 год. 18 хв. до 14 год. 47 хв., перебуваючи за адресами: вул. Шевченка, 18 та вул. Коновальця, 20, що в м. Рівне відповідно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, який в подальшому продовжено, скориставшись викраденою перед цим банківською карткою, належною ОСОБА_5 та використавши відомий їй пін-код доступу від вказаної банківської картки АТ КБ «ПриватБанку» НОМЕР_1 , шляхом зняття готівки 8 транзакціями через банкомати АТ КБ «ПриватБанк», які знаходяться за вищевказаними адресами, таємно викрала з рахунку потерпілої ОСОБА_5 грошові кошти в загальній сумі 17 600 гривень, а також грошові кошти в сумі 800 гривень, які знаходилися в гаманці знайденої сумки, чим завдала останній майнової шкоди у вищевказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.357 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у викраденні офіційного документа, вчиненого з корисливих мотивів, ч. 4 ст. 185 КК України - у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням характеризуючих даних на обвинувачену.

Судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень визнала повністю, щиро покаялася, кваліфікацію правопорушень не оспорювала та підтвердила факт того, що дійсно 11 квітня 2024 року, близько 11 год. 05 хв., перебуваючи на кінцевій зупинці громадського транспорту, що по вул. Волинської Дивізії в м. Рівне викрала належну ОСОБА_5 банківську картку АТ КБ «ПриватБанку» НОМЕР_1 , а також паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім?я останньої.

Крім цього, 11 квітня 2024 року, в період часу з 13 год. 18 хв. до 14 год. 47 хв., перебуваючи за адресами: вул. Шевченка, 18 та вул. Коновальця, 20, що в м. Рівне, скориставшись викраденою перед цим банківською карткою, належною ОСОБА_5 та використавши відомий їй пін-код доступу від вказаної банківської картки АТ КБ «ПриватБанку» НОМЕР_1 , шляхом зняття готівки 8 транзакціями через банкомати АТ КБ «ПриватБанк», які знаходяться за вищевказаними адресами, таємно викрала з рахунку потерпілої ОСОБА_5 грошові кошти в загальній сумі 17 600 гривень, а також грошові кошти в сумі 800 гривень, які знаходилися в гаманці знайденої сумки. Щиро розкаялася у вчиненому, просила суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності, оскільки не має можливості прибути в судове засідання, не заперечує проти проведення розгляду за спрощеною процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України. Претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченої ОСОБА_3 не має. Цивільний позов не заявлено, міру покарання покладає на розсуд суду.

Постановою слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 23.05.2024 року лейтенанта поліції ОСОБА_6 СD-R диск з документами по банківському рахунку АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 визнано та приєднано до матеріалів досудового розслідування, як речовий доказ.

Постановою слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 01.05.2024 року лейтенанта поліції ОСОБА_6 сумку жіночу, чорного кольору, без маркувальних позначок, барсетку червоного кольору з документами на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , барсетку з вмістом медикаментів, сонцезахисні окуляри, коричневого кольору, дзеркальце, ліхтарик сірого кольору, радіо чорного кольору, грошові кошти в сумі 17 000 гривень, визнано та приєднано до матеріалів досудового розслідування, як речові докази, і передано на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_5 .

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 мали місце, містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, у вчиненні яких винна остання.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує, що вказані правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії нетяжкого та тяжкого злочину.

Що стосується особи обвинуваченої, то суд враховує, що вона має постійне місце проживання, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, пенсіонерка, раніше судима.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та повне добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченої суд вважає вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку.

Витрати на залучення експертів відсутні.

У даному кримінальному провадженні міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного,обставин,що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Враховуючи характер і ступінь небезпеки вчинених кримінальних правопорушень,обставини їх вчинення, особу винної та обставини, що пом`якшує та обтяжує покарання, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченій ОСОБА_3 має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караних дій, буде необхідний й достатній для її виправлення, та попередження нових правопорушень.

Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 349, 368, 373, 374 КПК України суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання:

- за ч.1 ст.357 КК України у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят ) гривень;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо вона протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїзжати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

ОСОБА_3 запобіжний захід не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту проголошення вироку.

Речові докази: СD-R диск з документами по банківському рахунку АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріалах кримінального провадження.

Речові докази: сумку жіночу, чорного кольору, без маркувальних позначок, барсетку червоного кольору з документами на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , барсетку з вмістом медикаментів, сонцезахисні окуляри, коричневого кольору, дзеркальце, ліхтарик сірого кольору, радіо чорного кольору, грошові кошти в сумі 17 000 гривень, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_5 , вважати повернутими ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1