Справа № 461/3319/24
Провадження № 1-кс/461/5549/24
УХВАЛА

19.09.2024 року місто Львів

суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши заяву обвинуваченого ОСОБА_3 про відвід судді,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся із заявою про відвід судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від участі у розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні за його обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.303 КК України.

В обґрунтування заявленого відводу ОСОБА_3 вказує, що суддя ОСОБА_5 під час розгляду обвинувального акту у суді допустив порушення його прав, що призвело до обмеження у його доступі до правосуддя. Зокрема, заявник вказує, що дії судді під час підготовчого судового провадження свідчать про його упередженість. Так, заявник не погоджується з процесуальними рішеннями та діями головуючого щодо відмови у проведенні відеоконферецзв`язку з обвинуваченим. Заявник вважає, що суддя безпідставно не задовольнив відповідне клопотання сторони захисту, незважаючи на наявність об`єктивних перешкод у явці обвинуваченого у судове засідання та висловлене бажання приймати участь у судовому розгляді. Зокрема, заявник вказує, що він не може прибути у судове засідання через тиск на нього з боку слідчих, які розслідували інкримінований йому злочин, які за допомогою працівників ТЦК намагалися вручити йому повістку безпосередньо перед входом до приміщення суду.

Крім того, заявник вважає, що дії судді ОСОБА_5 мають ознаки морального тиску на нього, а також ним порушено принципи презумпції невинуватості, забезпечення доведення вини, законності та верховенства права.

Отже, заявник вважає, що такі дії судді порушують його права. Відтак, посилаючись на відповідні положення Конституції України, КПК України та практику ЄСПЛ, заявник просить відвести суддю від участі у розгляді відповідного обвинувального акту.

Заявник у судовому засіданні заяву про відвід підтримав з мотивів наведених у ній.

Захисник обвинуваченого також підтримав подану суду заяву, додатково вказавши, що окрім обставин наведених у заяві про відвід у даній справі мали місце зверхнє ставлення судді до захисника та висловлені ним поза межами судового засідання погрози щодо наявності підстав для засудження обвинуваченого та призначення йому покарання.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема судом були вжиті заходи передбачені ст. 135 КПК України.

Згідно положень параграфу 6 глави 3 розділу 1 КПК України, неявка учасників процесу на розгляд заяви про відвід не є перешкодою для її розгляду.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Дослідивши подану заяву, матеріали справи та оцінивши доводи учасників провадження, приходжу до наступного висновку.

Заявник являється обвинуваченим у кримінальному провадженні в межах якого подано заяву про відвід.

ОСОБА_3 та його захисник вказують на те, що суддя ОСОБА_5 під час розгляду обвинувального акту у суді допустив порушення прав обвинуваченого, що призвело до обмеження у його доступі до правосуддя. Зокрема, заявник вказує, що дії судді під час підготовчого судового провадження свідчать про його упередженість. Заявник не погоджується з процесуальними рішеннями та діями головуючого щодо відмови у проведенні відеоконферецзв`язку з обвинуваченим. Також, заявник вважає, що суддя безпідставно не задовольнив відповідне клопотання сторони захисту, незважаючи на наявність об`єктивних перешкод у явці обвинуваченого у судове засідання та висловлене бажання приймати участь у судовому розгляді. Зокрема, заявник вказує, що він не може прибути у судове засідання через тиск на нього з боку слідчих, які розслідували інкримінований злочин, які за допомогою працівників ТЦК намагалися вручити йому повістку безпосередньо перед входом до приміщення суду.

Крім того, заявник вважає, що дії судді ОСОБА_5 мають ознаки морального тиску на нього, а також ним порушено принципи презумпції невинуватості, забезпечення доведення вини, законності та верховенства права.

Отже, заявник вважає, що такі дії судді порушують його права.

Водночас, в ході розгляду заяви про відвід встановлено, що мотиви заявника щодо наявності сумнівів в упередженості та об`єктивності судді ґрунтуються виключно на його суб`єктивній думці, яка фактично пов`язана з його припущеннями, непогодженнями з процесуальними рішеннями судді в у провадженні. Однак, такі доводи не можуть бути беззаперечною та законною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

Доводи заявника щодо обмеження його доступу до правосуддя не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Відмова у задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення відеоконферензв`язку сама по собі жодним чином не свідчить про упередженість суду. Більше того, обставини з якими сторона захисту пов`язує неможливість чи небажання явки обвинуваченого безпосередньо до приміщення суду, а саме намагання вручити йому слідчими чи оперативними працівниками із залучення представників ТЦК повістки про виклик до такого центру, не підтверджені жодними доказами. Суду не надано жодного доказу з цього приводу. При цьому, незважаючи на те, що сторона захисту стверджує про неправомірність таких дій слідчих, жодних даних про звернення до компетентних правоохоронних органів з боку обвинуваченого чи його захисника з цього питання в ході розгляду заяви про відвід не встановлено.

Неможливо не відзначити, що фактично сам обвинувачений у судовому засіданні мотивувавши заявлений відвід намаганням вручити йому повістку про виклик до ТЦК, зазначив, що тривалий час не оновлював своїх даних у відповідних центрах (не менше року). Тобто однією з підстав відводу заявник фактично визначає небажання явки до відповідного ТЦК, чим обвинувачений фактично демонструє свідоме недотримання своїх громадянських обов`язків, пов`язаних із виконанням положень чинного законодавства щодо військового обліку.

Не можна не відзначити, що суду також не надано жодних доказів та не наведено належного обґрунтування з приводу того, що суддя має будь-яке відношення до вищенаведених обставин та фактів.

Також, суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що суддя ОСОБА_5 поза межами судового засідання висловлював погрози захиснику щодо засудження його клієнта.

Що стосується доводів сторони захисту щодо відмови суду у проведенні відеоконференції, слід відзначити, що задоволення або відмова у задоволенні відповідного клопотання є виключною компетенцією суду який здійснює судовий розгляд, а суддя уповноважений розглядати заяву про відвід не уповноважений оцінювати процесуальні рішення відповідного складу суду. При цьому, жодних належних даних про відмову у задоволенні відповідного клопотання з мотивів упередженості суду в ході розгляду заяви не встановлено.

У цьому контексті неможливо не відзначити, що нарівні з процесуальними правами, обвинувачений має і процесуальні обов`язки до яких, серед іншого, віднесено обов`язок прибути за викликом до суду (п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З матеріалів судового провадження встановлено, що справа перебуває на розгляді у суді з квітня 2024 року. У свою чергу, неявка у судове засідання обвинуваченого є безумовною підставою для відкладення судового розгляду.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися у безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями судді, з точки зору закону, не може вважатися належною підставою для відведення судді від участі у провадженні (справі). Також, не можна відводи суддю від участі у розгляді справи за відсутності відповідних доказів на підтвердження законних підстав для цього, як і не можна приймати таке рішення ґрунтуючись лише на припущеннях.

До поданої заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу на його обґрунтування.

Аналіз поданої заяви свідчить про те, що наведені мотиви не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, оскільки не підтверджені належними доказами, а їх частина, яка стосується законності процесуальних рішень за результатами розгляду клопотань сторони провадження, можуть бути предметом оцінки під час розгляду відповідної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за результатами розгляду обвинувального акту.

Отже, за відсутності доказів чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд, серед іншого, надає оцінку процесуальним рішенням суду, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади у механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку, що в обґрунтування відводу заявник не наводить відповідних аргументів і мотивів та не подає належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу судді. Зазначене вказує на відсутність законних підстав для усунення судді від участі у розгляді справи.

Отже, обставин, які передбачені ст. 75 КПК України та які б унеможливлювали участь судді у розгляді справи, в ході розгляду заяви не встановлено.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 75, 80, 81 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1