Справа № 163/243/24 Провадження №11-кп/802/491/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконферензв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 25 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто 15.09.2023.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний ухвалою слідчого судді від 19.01.2024 та продовжений ухвалою суду від 06.03.2024, - залишено до набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбуття покарання, час його тримання під вартою з 15.09.2023 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради 43726 (сорок три тисячі сімсот двадцять шість) грн. 17 коп. витрат на лікування потерпілої. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 61830 (шістдесят одну тисячу вісімсот тридцять) грн., моральну шкоду в розмірі 275000 (двісті сімдесят п`ять тисяч) грн., 3000 (три тисячі) грн. витрат пов`язаних з наданням професійної правової допомоги.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави 3020 (три тисячі двадцять) грн. 48 коп. процесуальних витрат за проведення судової інженерно-технічної експертизи.

Вироком також вирішено долю речових доказів та питання щодо арешту на майно.

Так, згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 28 серпня 2021 року близько 03 год. 16 хв., ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на відрізку автодороги між смт.Головне та с.Куснище Ковельського Волинської області, що за межами населеного пункту, в напрямку с. Куснище Ковельського району Волинської області, правою смугою руху на ділянці дороги, що має по одній смузі руху в обох напрямках, на якій наявна дорожня розмітка 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, чим проявив грубу неуважність, а саме з урахуванням дорожніх умов, не вибрав безпечної швидкості керованого ним транспортного засобу, не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого не впорався з керуванням, допустивши занос керованого транспортного засобу та з`їхав у правий, по ходу руху автомобіля кювет, де автомобіль перевернувся на дах.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка даного автомобіля ОСОБА_10 , 2005 року народження отримала тілесні ушкодження у вигляді - важка закрита хребетно-спинномозкова травма у вигляді переломовивиху 11-12 грудних хребців з антелістезом 11 грудного хребця на весь діаметр тіла хребця з вираженим стенозуванням спинномозкового каналу, значною компресією спинного мозку ( Frankel А), забоєм грудно-поперекового відділу спинного мозку на рівні 12 грудного хребця важкого ступеню, спінальним шоком, нижньою параплегією та порушенням функції тазових органів, садно на шкірі грудно-поперекової ділянки, які згідно висновку експерта носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Закритий фрагментований перелом правої ключиці зі зміщенням відламків, які згідно висновку експерта носять ознаки середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я. У прямому причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебувають порушення вимог: ст.14 Закону України «Про дорожній рух»: учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди громадянам; Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю громадян; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну ...і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п.2.9. Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; п.12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку..., стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Захисник вказує про те, що при призначенні покарання судом було враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину, є особою молодого віку, на його утриманні перебуває малолітня дитина, за місцем проживання характеризується посередньо, до кримінальної відповідальності не притягувався. Також судом була врахована думка потерпілої, яка вказала, що при призначенні покарання покладається на розсуд суду. Тому захисник вважає, що суд першої інстанції встановивши такі обставини, прийшов до помилкового висновку про безпідставність застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України. Він переконаний, що в суду є законні підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосування ст.75 КК України, яке і буде достатнім та необхідним для його виправлення, а також відповідатиме принципам індивідуалізації покарання, співмірності та меті призначення покарання. Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а також звільнити його від відбування цього покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк в 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Потерпіла та її представник будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду кримінального провадження, до суду не з`явились. При цьому, від потерпілої до апеляційного суду надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, яка вважала скаргу безпідставною у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а оскаржуваний вироку, - без змін, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, то й відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Водночас, захисник обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості і, відповідно вважає, що є цілком законні підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у меншому розмірі та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, тобто не пов`язане із реальним його відбуттям.

Проте такі доводи до уваги судом не приймаються з огляду на таке.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій стороною захисту.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому за санкцією ч.2 ст.286-1 КК України основного покарання у виді позбавлення волі, а також додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами у мінімальних межах.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він винуватість визнав повністю, є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, посередньо характеризується за місцем проживання, на його утриманні перебуває малолітня дитина.

Взято до уваги і поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що він через день після ДТП, яку вчинив в стані алкогольного сп`яніння, залишив територію України та тривалий час перебував у міжнародному розшуку, тобто ухилявся від органу досудового розслідування до його затримання на території Республіки Польща. Встановлено і те, що він після вчинення злочину та надалі за час перебування у розшуку не цікавився станом здоров`я потерпілої, а відшкодував їй лише частину завданої шкоди.

Окрім того, враховано судом і думку потерпілої, яка хоч і покладалась на розсуд суду при призначенні покарання обвинуваченому, однак вона внаслідок вчинюваних ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, у зв`язку з чим стала особою з інвалідністю І-ї А групи.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі в межі наближеній до мінімальної, передбаченої санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в мінімальній межі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає в апеляції сторона захисту.

Водночас, з приводу апеляційних доводів про можливість застосування положень ст.75 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, ст.75 КК України передбачає звільнення засудженого від відбування показання з випробуванням. Однак, в даному випадку положення цієї статті не можуть бути застосовані при призначенні покарання ОСОБА_7 , оскільки виходячи з цієї норми закону, інститут умовного засудження не може бути застосований до осіб, які засуджуються за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто, цієї статтею фактично встановлена заборона у її застосуванні до ст.286-1 КК України.

А тому, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для скасування або зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом зменшення розміру основного виду покарання, а також застосування ст.75 цього Кодексу, з мотивів наведених стороною захисту, апеляційний суд не знаходить.

З огляду на таке, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шацького районного суду Волинської області від 25 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Головуючий

Судді