ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-387/10Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/357/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.80 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської окружної прокуратури на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року, -

Встановила:

Цією ухвалою клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від відбування остаточно призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2010 року за ч.1 ст.366, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.3 ст.190, ч.1 ст.70 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, у зв`язку із закінченням строків давності обвинувального вироку, задоволено.

ОСОБА_8 звільнено від відбування остаточно призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2010 року за ч.1 ст.366, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.3 ст.190, ч.1 ст.70 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказану ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку і дослідити лист Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області щодо стану розшуку обвинуваченого.

Вказані вимоги мотивує тим, що ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що судом належно не оцінені наявні в матеріалах справи докази, які свідчать про ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання.

Так, із змісту інформації вбачається, що засуджений ОСОБА_8 розшукувався саме у зв`язку з ухиленням від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного йому за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.12.2010 року.

Зокрема, після набрання вироком законної сили ОСОБА_8 залишив місце проживання, а працівниками оперативних підрозділів систематично вживались заходи щодо розшуку останнього та встановлення його місця знаходження, внаслідок чого його було оголошено в подальшому в міжнародний розшук.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою, прокурора, що просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, до суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання ОСОБА_8 , призначеного йому 22 грудня 2010 року за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у зв`язку із закінченням строків давності виконання даного обвинувального вироку, яке мотивується тим, що вирок не було виконано, а засуджений не ухилявся від відбування призначеного йому покарання.

Задовольняючи клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин передбачених ч.3, 4 ст.80 КК України, за яких перебіг давності виконання обвинувального вироку зупиняється чи переривається.

Згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2010 року ОСОБА_8 було засуджено за ч.3 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.1 ст.366 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 70 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній - підписку про невиїзд.

Також судом встановлено, що ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області від 09 березня 2011 року, залишено без змін вирок Тернопільського міського суду Тернопільської області від 22 грудня 2010 року.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2010 року набрав законної сили 09 березня 2011 року, що вбачається з розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Стаття 80 КК України, яка регламентує порядок та умови звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

За змістом ч.3 ст.80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Відповідно до ч.4 ст.80 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання.

Правова природа звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності його виконання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати сама до себе правообмеження, які виходять з його змісту - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас, засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже унеможливлює виконання покарання. Такий висновок, який обґрунтовано врахував суд першої інстанції, зроблено Верховним Судом України у справі № 5-324кс15 (постанова від 24 грудня 2015 року).

Таким чином, загальними умовами, за яких особа, крім тих, що засуджені за злочини, передбачені ст. ст. 437-439 і ч. 1 ст. 442, або за інші злочини до довічного позбавлення волі, звільняється від відбування покарання відповідно до ст. 80 КК, є:

1)закінчення зазначених у ч. ч. 1 і 3 ст. 80 строків;

2)невчинення протягом цих строків нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину;

3)неухилення засудженого від відбування покарання.

Як встановлено з матеріалів провадження, станом на дату затримання ОСОБА_8 з дня набрання чинності обвинувального вироку відносно нього минуло 13 (тринадцять) років та 18 (вісімнадцять) днів.

Протягом строку визначеного п.3 ч.1 ст.80 КК України ОСОБА_8 нового злочину не вчинив та до кримінальної відповідальності не притягувався, що вбачається з відповіді ГУНП в Тернопільській області за №1939 від 114.06.2024 року на адвокатський запит адвоката ОСОБА_9 ..

Виходячи зі змісту апеляційної скарги прокурора, доводи сторони обвинувачення щодо відсутності підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, базуються на тому, що останній ухилявся від відбування покарання.

Проте, аналіз матеріалів провадження та ухваленого судом першої інстанції рішення дає колегії суддів підстави для висновку про необґрунтованість таких доводів апелянта.

Фактично, під ухиленням від відбування покарання слід розуміти будь-які умисні дії особи, спрямовані на приховування свого місця перебування, вчинені виключно з метою уникнути відбування покарання за вироком суду, що, у свою чергу, змушує правоохоронні органи вживати відповідних заходів, спрямованих на розшук і затримання засудженого.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 дійсно був оголошений в розшук, однак матеріали кримінально провадження не містять достатніх та переконливих доказів на підтвердження факту умисного вчинення засудженим будь-яких дій, спрямованих на ухилення від відбування покарання, а також прийняття правоохоронними органами необхідних заходів для його розшуку.

Тому, саме по собі оголошення особи в розшук, на що звертає увагу прокурор, за відсутності реальних заходів по його розшуку та доказів переховування засудженого з метою ухилення від відбування покарання, не може свідчити про ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання.

З дослідженої судом першої інстанції інформації, наданої ГУНП в Тернопільській області (лист № 13241/02/24/5-24 від 22.08.2024 року) слідує, що в рамках проведення оперативно розшукових заходів щодо розшуку ОСОБА_8 , в рамках оперативно розшукової справи категорії Розшук, заведеної 21.04.2011 року, останнього було перевірено по обліках УІТ УМВС України в Тернопільській області по факту перетину кордону; відбиралися пояснення у батька засудженого, його сусідів та племінниці; залучалися оперативні служби для проведення оперативного заходу по перевірці трьох можливих адрес проживання ОСОБА_8 ; РАЦС, Головного управління пенсійного фонду, БТІ, Центру зайнятості, УДМС, Державної фіскальної служби.

Вказана інформація досліджена також апеляційним судом шляхом дослідження документів з оперативно-розшукової справи, наданих прокурором на підтвердження вищевказаної інформації, з яких встановлено, що:

- з пояснень батька засудженого ОСОБА_10 від 01.04.2011 року, від 16.10.2011 року; від 13.10.2013 року, матері засудженого ОСОБА_11 від 09.09.2015 року; сусідів ОСОБА_12 від 03.04.2011 року та від 04.10.2023 року; ОСОБА_13 від 05.04.2011 року та 11.09.2013 року, ОСОБА_14 від 16.10.2011 року, ОСОБА_15 від 30.08.2016 року; племінниці ОСОБА_16 від 21.08.2018 року; колишньої дружини ОСОБА_17 від 05.10.2023 року вбачається, що їм не відомо місце перебування ОСОБА_8 ;

- кордон, згідно даних системи АРКАН ОСОБА_8 не перетинав, що вбачається з інформації УІАП ГУНП в Тернопільській області на запит №22489/24/5-18 від 23.11.2018 року та за період з 01.01.2018 року по 10.01.2022 року ОСОБА_8 Державний кордон України не перетинав, що вбачається з інформації ВКА КП ГУНП від 10.01.2022 року №24/12/01-22;

- актових записів про шлюб, зміну імені, смерть, а також інформації про перетин кордону та здійснення довіреностей стосовно ОСОБА_8 не виявлено;

- з інформації ДСЗ (Центральний апарат) Тернопільського обласного центру зайнятості на №3739/24/5-19 від 15.03.2019 року, ОСОБА_8 звертався в пошуках роботи в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості 31.08.2010 року та 01.09.2010 року працевлаштований в ВАТ Тернопільобленерго. За період з 02.09.2010 року по 12.04.2019 року останній не звертався за сприянням у працевлаштуванні;

- з інформації РСЦ МВС в Тернопільській області №31/19-1078 від 13 березня 2020 року станом на 13.03.2020 року за ОСОБА_8 З 06.02.2008 року зареєстрований автомобіль марки КІА СЕЕD, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- з інформації бази даних ІПНП розділу Пенсійний фонд останнє надходження заробітної плати ОСОБА_8 було 01.09.2023 року з військової частини НОМЕР_2 .

Аналіз вказаних доказів, на переконання колегії суддів, жодним чином не свідчить про умисне ухилення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, оскільки вони не містять відомостей, які б свідчили про вчинення останнім будь-яких умисних дій для приховування свого місця перебування з метою ухилення від виконання вироку.

Натомість, з матеріалів, долучених до клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання вбачається:

Згідно інформації на адвокатський запит адвоката ОСОБА_9 за вихідним №634 від 19.04.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зазначив, що 21.04.2022 року ОСОБА_8 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 до лав Збройних Сил України у військову частину НОМЕР_2 (Витяг із наказу №53 від 21.04.2022 додається).

Як вбачається з Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.04.2022 року №53, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» призвати до лав Збройних Сил України: нижчепойменованих осіб рядового, сержантського та старшинського складу призвати та направити до військової частини НОМЕР_2 рядового ОСОБА_8 , ВОС-586244П, 1969 р.н., НОМЕР_3 .

17.05.2022 року відповідно до витягу із Наказу №123 командира військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_8 , солдат резерву 34 резервної роти Оператора ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважати, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою у військовій частині НОМЕР_4 . Підстава Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, рапорт про прийняття посади від 17.05.2022 вх. №7520.

Згідно довідки №118 від 08 квітня 2024 року про безпосередню участь ОСОБА_8 оператора-топогеодезиста у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надана службова характеристика на солдата ОСОБА_8 оператора-топогеодезиста 4 артилерійського відділення 1 артилерійського взводу 2 артилерійської батареї військової частини НОМЕР_4 . В службовій характеристиці зазначено, що під час проходження військової служби солдат ОСОБА_8 зарекомендував себе як підготовлений та відданий військовій справі військовослужбовець. Грамотний, дисциплінований, працелюбний. Загалом характеризується позитивно.

Водночас, 24 липня 2023 року громадянину ОСОБА_8 було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 .

Крім цього, 27 вересня 2023 року громадянину ОСОБА_8 видано ID картку громадянина України запис №799 документ №009726785, орган, що видав 8013.

06 жовтня 2023 року, громадянину ОСОБА_8 видано закордонний біометричний паспорт номер НОМЕР_6 , запис №799, орган, що видав 8013.

Також, 25 жовтня 2023 року суддею Солом`янського районного суду м. Києва було розглянуто справу про адмінправопорушення, що надійшла з Головного управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 212-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та визнано ОСОБА_8 винним у вчинені адміністративного правопорушення з накладенням нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 170 (сто сімдесят) гривень.

В даному випадку колегія суддів погоджується з твердженнями місцевого суду про те, що в сукупності вище наведені відомості дають підстави для висновку, що ОСОБА_8 не ухилявся від виконання покарання, не переховувався, оскільки офіційно звертався до державних, в тому числі правоохоронних органів, отримував офіційні документи, сплачував накладені на нього штрафи та судовий збір.

На думку колегії суддів, це також свідчить про непереконливість доводів апелянта про ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання.

28 березня 2024 ОСОБА_8 було затримано, відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання, «Положення про походження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №95-РС від 28 березня 2024, звільнено з військової служби у запас та направлено у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 у АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення про вибуття №9/1288 від 09 квітня 2024 року, ОСОБА_8 вибув 08 квітня 2024 року для відбування покарання з ДУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ) до Державної установи Коломийська ВК №41 Івано-Франківської області.

Разом з тим, як вказав захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 та не заперечив прокурор, після винесення оскаржуваної ухвали ОСОБА_8 був звільнений із зазначеної вище установи та продовжує проходити військову службу у лавах ЗСУ.

Як встановив місцевий суд, ОСОБА_8 в 2011 році, в зв`язку з відсутністю в нього в м.Тернополі офіційної роботи, змушений був поїхати шукати її в м.Київ. Про те, що він поїхав в столицю працевлаштуватися знала вся його сім`я. Пізніше з 2012 року і до моменту мобілізації він проживав за адресою: АДРЕСА_2 разом із своєю цивільною дружиною, де опікувався за нею, та допомагав вести господарство.

Апелянт вказує на те, що посилання ОСОБА_8 про виїзд його у м.Київ з метою пошуку роботи є безпідставними, оскільки він офіційно був працевлаштований у Тернопільобленерго з 01.09.2011 року.

З приводу таких доводів прокурора колегія судді вважає зазначити наступне.

Так, відповідно до інформації ДСЗ (Центральний апарат) Тернопільського обласного центру зайнятості на №3739/24/5-19 від 15.03.2019 року, яка міститься в матеріалах ОРС, ОСОБА_8 звертався в пошуках роботи в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості 31.08.2010 року та 01.09.2010 року працевлаштований в ВАТ Тернопільобленерго. За період з 02.09.2010 року по 12.04.2019 року останній не звертався за сприянням у працевлаштуванні.

Разом з тим, ні матеріали кримінального провадження, ні матеріали ОРС не містять відомостей чи перевірялася зазначена інформація та чи дійсно ОСОБА_8 був працевлаштований у вказане товариство та на яку саме посаду, чи фактично працював він там та чи отримував за вказаним місцем роботи заробітну плату, тощо.

Отже, наведені обставини, на переконання колегії суддів, не можуть свідчити про зміну місця проживання ОСОБА_8 з метою ухилення від відбування покарання.

Вказані встановлені судом обставини стороною обвинувачення не спростовані, а зазначена інформація правоохоронними органами належним чином не з`ясовувалась.

Доводи прокурора стосовно того, що засуджений повинен був добровільно з`явитися до правоохоронних органів з метою відбування покарання були предметом дослідження місцевого суду і отримали належну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується і яка полягає у тому, що саме обов`язком держави є примусова реалізація через спеціально уповноважені нею органи виконання призначеного особі покарання протягом певних строків.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що з дня набрання законної сили, а саме з 09 березня 2011 року, обвинувальним вироком Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2010 року, за яким ОСОБА_8 засуджений за ч.3 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.1 ст.366 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 70 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, його не було виконано протягом п`яти років; засуджений ОСОБА_8 за вказаний період нових злочинів не вчинив; від відбування покарання не ухилявся.

Наведені обставини, у відповідності до ч.3 ст.80 КК України та ст.152 КВК України є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає ухвалу Тернопільського міськрайонного суду 16 серпня 2024 року, якою задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , про звільнення останнього від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності обвинувального вироку Тернопільского міськрайонного суду від 22.12.2010 року стосовно засудженого ОСОБА_8 відповідно до ст.80 КК України, законною та обґрунтованою і підстав до її скасування, про що ставить питання прокурор, не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, які перешкодили чи могли б перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено, в зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді