Справа № 461/1706/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/30/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисників обвинуваченого

адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до одинадцяти років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з 01 жовтня 2019 року.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 18 вересня 2019 року, близько 19 год. 30 хв., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, під час конфлікту, що почався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_10 близько двадцяти ударів молотком у голову, чим спричинив останньому, згідно висновку судово-медичного експерта, відкриту черепно-мозкову травму у вигляді множинних забійних ран по різних поверхнях голови і відповідно їм вдавлених (терасоподібних) та дирчастих переломів кісток склепіння черепу з пошкодженням твердої мозкової оболонки та з грубим руйнуванням речовини головного мозку, розтрощень кісток лицевого черепу, від яких ОСОБА_10 помер на місці події.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, окрім цього, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що суд критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_6 , вважаючи їх такими, що дані з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин, разом з тим, не вказав на докази неправдивості та суперечності таких матеріалам справи.

Акцентує, що у вироку суд покликається на досліджені в суді документи, а саме: протокол огляду предмета від 30 вересня 2019 року, протокол огляду трупа від 30 вересня 2019 року, протокол обшуку від 01 жовтня 2019 року, протокол огляду предмета від 01 жовтня 2019 року, протокол огляду предмета від 02 жовтня 2019 року, протокол проведення слідчого експерименту від 07 жовтня 2019 року, протокол додаткового огляду предмету від 15 жовтня 2019 року, однак такі, на думку апелянта, не спростовують показання обвинуваченого в суді щодо обставин подій 18 вересня 2019 року, а тільки констатують певні факти, які не потребують доказування та вказують на реконструкцію обстановки в квартирі і дії обвинуваченого та не можуть свідчити про вчинення ОСОБА_6 саме злочину умисно.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки в сукупності з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 висновку судово-медичної експертизи №920/2019 від 30 жовтня 2019 року, згідно якого категорично встановити час настання смерті ОСОБА_10 не є можливим.

Аналізуючи висновки судово-психіатричних та судово-психологічних експертиз щодо стану поведінки обвинуваченого під час вчинення злочину, покликається на їх суперечність і звертає увагу на те, що у всіх висновках вказано на відповідні зміни в особистості ОСОБА_6 в час і день події, при цьому, допит експертів в суді не усунув суперечності щодо одних і тих самих обставин.

Зазначає, що сторона обвинувачення мотивувала вчинення ОСОБА_6 умисного злочину.

Наголошує, що об`єктивних даних, які б із достовірністю підтверджували, що смерть потерпілого ОСОБА_10 настала від конкретного удару чи тілесного ушкодження, про те, що смерть потерпілого настала миттєво, а не після численних тілесних ушкоджень через якийсь проміжок часу, у справі не виявлено.

Вважає, що висновки суду і обставини події 18 вересня 2019 року свідчать про відсутність умислу у обвинуваченого ОСОБА_6 на вбивство потерпілого.

Покликається на те, що несподівана агресивна поведінка потерпілого ОСОБА_10 спровокувала конфлікт і неадекватні дії обвинуваченого ОСОБА_6 .

Звертає увагу, що у вироку суд більше дав оцінку клінічному дослідженні особи ОСОБА_6 під час проведення експертиз, а не самому факту, що обвинувачений у період інкримінованого кримінального правопорушення перебував у стані фізіологічного афекту, який є психологічною підставою для розгляду стану сильного душевного хвилювання.

На думку апелянта, висновки суду у вироку не спростовують факт перебування обвинуваченого в стані фізіологічного афекту під час події злочину.

Крім цього зазначає, що суд в порушення вимог ст. 65 КК України не врахував при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття, сприяння в розкритті злочину, а також дані про особу винного, який раніше не судимий, не перебував на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, є батьком малолітньої дитини.

Просить змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року, а саме перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 на ст. 123 КК України і призначити відповідне покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , покликаючись на аналогічні за змістом апеляційній скарзі захисника адвоката ОСОБА_7 . доводи, просить змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року, визнати винним обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох років і чотирьох місяців позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали кожен свою апеляційну скаргу, а щодо вирішення іншої поклались на розсуд суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 , а щодо вирішення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 поклався на розсуд суду, думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Ч.1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 були дотримані.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Так, предметом апеляційного розгляду є твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 116 або ст. 123 КК України, тобто як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання, покликаючись на суперечливі, на думку апелянтів, висновки судово-психіатричних та судово-психологічних експертиз щодо стану поведінки обвинуваченого під час вчинення злочину і не встановлення точного часу смерті потерпілого.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, згідно з якою визначено кримінальну відповідальність за вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 злочинне діяння.

З врахуванням принципу змагальності сторін в кримінальному процесі, судом першої інстанції проаналізовані представлені докази по справі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 саме у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, за яке його засуджено, з огляду на наслідки, що настали, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, ретельно дослідженими і перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна правова оцінка, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_11 (працівника поліції), ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо обставин виявлення тіла потерпілого ОСОБА_10 у його помешканні, рядом письмових доказів, а саме: протоколами обшуку, огляду трупа, проведення слідчого експерименту, огляду предметів, у яких зафіксована слідова картина злочину, висновками відповідних судово-медичних експертиз, що в деталях підтверджують спосіб та механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , локалізацію таких, причини настання його смерті.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості.

При цьому, як в суді першої так і апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненому заперечив, зазначив, що наніс удари ОСОБА_10 в стані афекту і не мав умислу на настання наслідків у виді смерті потерпілого. Пояснив, що втратив контроль над собою через образи останнього, який окрім цього, вдарив його кулаком та кріслом, ствердив, що коли покидав місце злочину, то ОСОБА_10 був живий і розмовляв з ним.

Однак, такі пояснення ОСОБА_6 та покликання сторони захисту про перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання і заперечення умислу ОСОБА_6 на вчинення інкримінованого йому діяння та про перекваліфікацію дій останнього з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 116 або ст. 123 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, і звертає увагу на те, що наведені з цього приводу аргументи, були предметом дослідження у місцевому суді та спростовані ретельним аналізом доказової бази, зокрема, висновків судово-психіатричних та судово-психологічних експертиз щодо стану ОСОБА_6 під час вчинення ним інкримінованого злочину, і нормативно-правової бази, щодо характерних особливостей розмежування вищезазначених складів злочинів, з врахуванням встановлених фактичних обставин справи, та в результаті, на переконання колегії суддів, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої не спростована під час апеляційного розгляду.

Так, за правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність вини поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що висновок не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має дійти самостійних висновків щодо відповідних питань.

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Постановою Верховного Суду (справа № 221/6129/17, провадження № 51-1180 км 19) від 04 червня 2020 року визначено, що питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, кримінальна відповідальність за ст. 116 КК України настає за умисне вбивство, а за ст. 123 КК України за умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вчинені в стані сильного душевного хвилювання, зумовленому (викликаного) жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Суб`єктивна сторона в такому випадку, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Дії, які вчиняються в афектованому стані, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає в тому, що вони обмежені в часі тривалості стану фізіологічного афекту.

Намір на вбивство дуже тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. У цьому разі намір на вбивство виникає так несподівано, як і сам стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди не передбачувано та швидко й безпосередньо під впливом стану афекту.

Стан сильного душевного хвилювання полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості.

Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає раптові, імпульсивні, підсвідомі дії.

Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію.

З цього приводу місцевий суд проаналізував представлені сторонами кримінального провадження докази та констатував відсутність основних елементів афекту, що виключає відповідальність за ст. 116 та 123 КК України.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою суду першої інстанції версії обвинуваченого про те, що саме агресивна поведінка потерпілого стала причиною виникнення у ОСОБА_6 специфічного емоційно-психологічного стану, який у свою чергу, викликав відповідну реакцію у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 з метою захисту, та вважає об`єктивними висновки суду про те, що такі покликання не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, оскільки на місці злочину не виявлено відповідних слідів і не встановлено обставин, які б вказували на застосування потерпілим фізичної сили або вчинення інших активних дій, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого чи принижувати його честь і гідність.

Крім цього, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції підставно не надає віри твердженню обвинуваченого щодо спілкування з потерпілим після заподіяння йому тілесних ушкоджень, оскільки, з огляду на виявлені в ОСОБА_10 переломи черепа та кісток обличчя, така вірогідність виключається.

Відтак, голослівними є доводи апелянта про доцільність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 123 КК України, враховуючи, зі слів обвинуваченого, часовий інтервал між його насильницькими діями і смертю потерпілого, як наслідку таких.

Колегія суддів звертає увагу, що визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що навіть за її наявності, ситуація конфлікту з потерпілим не була для обвинуваченого провокативною чи такою, що об`єктивно підштовхувала ОСОБА_6 до вчинення злочину і всупереч аргументам сторони захисту, не характерна для виникнення та перебігу стану фізіологічного афекту чи іншого емоційного стану, який міг би суттєво вплинути на свідомість та діяльність винної особи, а отже наведене, не може бути оцінено як передумова виникнення стану сильного душевного хвилювання у обвинуваченого, оскільки кількість, локалізація і множинність ран виявлених на тілі загиблого, той факт, що удари знаряддям вчинення злочину молотком здебільшого було нанесено у життєво важливий орган (голову), динаміка розвитку подій, посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , який втік з місця злочину, вчиняв активні цілеспрямовані дії, спрямовані на приховування слідів вбивства і знищення речових доказів, зокрема, закривавленого одягу та шахів, що останній визнав і не заперечував, у своїй сукупності свідчить про усвідомленість протиправної поведінки та можливість керувати такою.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_6 , так як винуватість обвинуваченого в умисному вбивстві доведена поза розумним сумнівом.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю. При цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Так, згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим кримінального правопорушення, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував дані про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, виправдано призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України у вигляді одинадцяти років позбавлення волі, що в даному конкретному випадку, на переконання колегії суддів, цілком відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є доцільним, необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

На думку колегії суддів, вищенаведеним обставинам у їх сукупності суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а відтак приходить до висновку, що прийняте рішення не приведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4