ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2087/24 Справа № 177/135/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року продовжено ОСОБА_10 , ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18 липня 2024 року включно, за обвинуваченням останніх у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, один з яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, а також, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли та не змінились під час розгляду клопотання. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяють застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, з урахуванням викладеного та особи обвинувачених, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та змінити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із носінням електронного засобу контролю із забороною з 22-00 до 05-00 години залишати визначене місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що продовження запобіжного заходу є протиправним та необґрунтованим, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята без дотримання норм кримінального процесуального законодавства та усталеної практики ЄСПЛ. Звертає увагу, що наявність підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, чого судом зроблено не було. Зазначає, що вказані прокурором підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 не достатньо обґрунтовані та не містять посилань на конкретні докази їх існування, що з огляду на тривалий час перебування ОСОБА_9 під вартою, та за наявності обставин, передбачених ст. 178 КПК України, не можуть беззаперечно свідчити про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою. Судом не було з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Наголошує, що його підзахисний позитивно характеризується та має власне житло. Вважає, що ухвала винесена без індивідуальної оцінки ризиків щодо кожного обвинуваченого та індивідуального обґрунтування таких ризиків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали. Ухвалу суду скасувати в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та обрати ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вважає, що строк на апеляційне оскарження нею пропущено з поважних причин, оскільки 21.05.2024 року під час проголошення повного тексту ухвали вона не була присутня, копію ухвали отримала 23.05.2024 року. З ухвалою суду не погоджується, оскільки під час обрання запобіжного заходу колегія суддів послалася виключно на тяжкість інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що саме по собі не може слугувати обґрунтуванням застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою. Зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Звертає увагу, що судом не було враховано відомостей про те, що ОСОБА_10 , раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, не має повідомлень про підозру у вчиненні інших кримінальних правопорушень, має міцні соціальні зв`язки, що підтверджується наявністю матері та неповнолітньої сестри. Вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у повній мірі забезпечить виконання ОСОБА_10 своїх процесуальних обов`язків.

Заслухавши суддю доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 187 КК України) та у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками придбання, зберігання, носіння боєвих припасів без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263 КК України).

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 18.07.2024 року включно.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинувачених від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість ймовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Ризик впливу обвинуваченихОСОБА_9 і ОСОБА_10 на потерпілих, свідків в рамках даного кримінального провадження залишається сталим,. Обвинувачені, перебуваючи на свободі, матимуть змогу безперешкодно спілкуватись з потерпілим, оскільки напад з метою заволодіння майном ОСОБА_11 відбувся за місцем мешкання останнього. Враховуючи обставини вчинення нападу, обвинувачені матимуть змогу здійснювати тиск на потерпілих ОСОБА_11 , його дружину ОСОБА_12 , неповнолітніх дітей та родичів, з метою примушення останніх до зміни показань.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, один з яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, з санкцією від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, один з яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, з санкцією від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань.

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що на теперішній час застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде гарантувати виконання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяє застосувати до них запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Тяжкість, характер та обставини інкримінованих злочинів свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, посилаючись на практику застосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях Кудла проти Польщі та МакКей проти Сполученого Королівства констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Проте, безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинувачених під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками їх звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинувачених під вартою.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 матері та неповнолітньої сестри не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ця обставина існувала і на час інкримінованого йому злочину та жодним чином не виступила стримуючим фактором в його поведінці.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження їх права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти їх втечі та забезпечити належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити захиснику ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали суду.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_9 залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді