В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 338/798/24

12 червня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани кримінальне провадження №0000060 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із базовою середньою освітою, не працюючого, не одруженого, згідно зі ст.89 КК України раніше не судимого, громадянина України,

за ч.4 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 вчинив крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Злочин скоєно за таких обставин.

ОСОБА_4 у вечірній час одного з останніх днів березня 2024 року, проходив повз домогосподарство АДРЕСА_2 , яке належить його родичу ОСОБА_5 . Знаючи, що ОСОБА_5 поїхав у м. Ворохта та на деякий час та залишив своє домогосподарство без нагляду, у обвинуваченого раптово виник умисел на таємне викрадення майна потерпілого.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що за його діями ніхто спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, у період дії в Україні воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, зайшов на подвір`я ОСОБА_5 , проник до господарського приміщення, яке не було зачинене, звідки викрав належні ОСОБА_5 ручну бензопилу марки «Minsk», моделі «MT-3 MCS-4300, потужністю 2,8 кВт, червоного кольору, вартістю 1190 грн, велосипед марки «Firebird», синьо-жовтого кольору, вартістю 2710 грн, мотокосу марки «Eltos», моделі «БГ3700», жовтого кольору, в комплекті з наплічним ременем, захисним кожухом та насадкою з ліскою, вартістю 1833 грн.

Викрадене майно ОСОБА_4 почергово виніс за межі господарства потерпілого та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 5733 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив викладені в обвинуваченні обставини та дав показання про те, що у вечірній час в кінці березня 2024 року проходив повз домогосподарство АДРЕСА_2 , яке належить його дядьку ОСОБА_5 . Знаючи, що дядько поїхав у м.Ворохта, він вирішив зайти до нього й викрасти його господарський інструмент. Він зайшов на подвір`я, підійшов до господарського приміщення, яке було не зачинене замок, зайшов у приміщення, звідки почергово виніс бензопилу, велосипед та косарку. Велосипед він заховав у кущах неподалік свого будинку, бензопилу продав знайомому, а косарку дав у користування сусіду. Про те, що він вчинив крадіжку нікому не повідомляв. Після того, як його викрили, він повністю розповів працівникам поліції про крадіжку, повернув потерпілому всі викрадені речі, в останнього попросив пробачення. Зазначив, що він не має сім`ї, проживає сам, оскільки батьки померли, останнім часом зловживав алкоголем, обмежувався тимчасовими заробітками, через що перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Щиро розкаюється у тому, що сталося, просить суворо його не карати. Не оспорює кваліфікацію інкримінованого йому діяння, погоджується з тим, щоб не досліджувати докази стосовно фактичних обставин справи, які він не заперечує.

Відповідно до вимог ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому встановлено добровільність та істинність позиції обвинуваченого, а також роз`яснено, що в такому випадку він буде позбавлений можливості оспорювати фактичні обставини справи, які не досліджуються судом, в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає вину обвинуваченого доведеною, а його дії кваліфікує за ч.4 ст.185 КК України як крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинену в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.12 КК України інкриміноване обвинуваченому діяння відноситься до тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує, що вчинене ОСОБА_4 діяння відноситься до тяжких злочинів, бере до уваги посередню характеристику обвинуваченого, а також те, що він не працює, на амбулаторному лікуванні у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, судимості не має.

Суд бере до уваги також думку потерпілого, який не має до обвинуваченого претензій матеріального чи морального характеру й просить його суворо не карати.

За наведених обставин, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а також зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, суд вважає, що застосувавши ст.75 КК України, ОСОБА_4 слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладанням на нього обов`язків відповідно до ст.76 КК України. При цьому суд звертає увагу, що застосування ст.75 КК України входить до дискреційних повноважень суду, на чому наголошено Верховним Судом в ухвалі від 01.02.2018 року.

Призначення саме такого покарання, на думку суду, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Запобіжний захід під час досудового розслідування ОСОБА_4 не обирався, з урахуванням вимог ст.176, 177 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Питання про речові докази суд вирішує в порядку, визначеному ст.100 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів.

Керуючись ст.370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України від відбування покарання ОСОБА_4 звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази : ручну ланцюгову бензопилу марки Minsk МТ-3 MCS-4300, велосипед марки «Firebird» синього кольору та мотокосу Eltos НОМЕР_1 повернути потерпілому ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1514,56 грн витрат за проведення Івано-Франківським НДЕКЦ експертизи від 26.04.2024 року № СЕ-19/109-24/5828-ТВ.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Головуючий ОСОБА_1