ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/28/23 Номер провадження 11-кп/814/1016/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000310 за апеляційною скаргою прокурора Зіньківського відділу Диканської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, працюючий за трудовими договорами, судимий, останній раз:

28 жовтня 2022 року Гадяцьким районним судом Полтавської області за ч.4 ст.185, ч.4 ст.70, ст.75 КК України на 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки,

визнаний винуватим та засуджений за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2022 року у вигляді 5 років позбавлення волі більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно засуджений на 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 25 травня 2022 року близько 18 год., перебуваючи на законних підставах в приміщенні сараю на території господарства потерпілої ОСОБА_9 , розташованого в АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, таємно викрав належну потерпілій чавунну буржуйку вартістю 3900 грн.

Кримінальне провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, враховуючи вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2022 року, остаточно засудити ОСОБА_7 на 6 років позбавлення волі.

При цьому зазначає, що суд неправильно застосував ч.4 ст.70 КК України, оскільки рівнозначні покарання призначені за попереднім вироком та покарання за новим вироком не можуть бути поглинені під час призначення остаточного покарання.

Також стверджує про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, оскільки обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності і вчинив новий злочин щодо особи похилого віку.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про помилку суду при призначені покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, пояснення обвинуваченого, який щиро каявся та просив не позбавляти його волі, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому покарання, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, про що слушно наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1, п.3 ч.1 ст.413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» встановлено, що судпри призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Разом з тим, однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 оскаржуваним вироком засуджений на 5 років позбавлення волі за злочин, за який він вчинив 25 травня 2022 року, тобто до ухвалення вироку Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2022 року, яким він засуджений за ч.4 ст.185, ч.4 ст.70, ст.75 КК України на 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Таким чином, враховуючи наведені вимоги закону, суд помилково на підставі ч.4 ст.70 цього Кодексу, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначив остаточне покарання шляхом поглинення однакових за видом і розміром покарань, які не є максимальними, передбаченими санкцією ч.4 ст.185 КК України.

Отже, місцевий суд допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Крім того, визначаючи обвинуваченому вид та розмір покарання за вчинення інкримінованого злочину, суд залишив поза увагою таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п.2 вказаної постанови, суди повинні призначати менш суворе покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що не заперечується прокурором.

Обґрунтовано суд звернув увагу і на беззастережне визнання обвинуваченим своєї вини, подання клопотання про дослідження доказів під час судового розгляду в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини справи, відсутність тяжких наслідків, дані про особу винного, колегія суддів вважає, що наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість застосування приписів ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.4 ст.185 цього Кодексу.

Доводи прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є непереконливими.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Оцінюючи конкретні обставини кримінального провадження, особу винного, який добровільно відшкодував збитки, примирився з потерпілою, кардинально на краще змінив спосіб життя, працевлаштувався, його ставлення до вчиненого та розуміння наслідків; враховуючи належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 протягом тривалого часу після ухвалення попереднього вироку, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що доводи прокурора про необхідність призначення в даному випадку реального покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, враховуючи вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання з випробуванням, є неприйнятними.

Адже, відповідно до роз`яснень у п.23постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Остаточне покарання у встановленому місцевим судом розмірі, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень і є справедливим.

Оскільки виправлення допущеної судом помилки при призначенні покарання не має наслідком застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення та необхідності застосування більш суворого покарання, то відсутні підстави для постановлення нового вироку.

Тому, вирок суду необхідно змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Зіньківського відділу Диканської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, визначивши його у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2022 року, остаточно засудити ОСОБА_7 на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу, визначених судом першої інстанції.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4