УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 152/1428/21

провадження № 51-2301км22

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 9 лютого 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівки Шаргородського району Вінницької області, який мешкає в АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 9 лютого 2022 року, залишеним без змін 28 квітня 2022 року Вінницьким апеляційним судом,ОСОБА_5 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 26 січня 2021 року і визначено ОСОБА_5 остаточний захід примусу у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів тапроцесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин крадіжки, поєднаної з проникненням у житло.

Як установив суд, 13 листопада 2021 року приблизно о 07:00 ОСОБА_5 проник до будинку на АДРЕСА_2 і викрав звідти чотири телевізори марок «SAMSUNG», «TOSHIBA» та «LG» загальною вартістю 19 156 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вказану суму.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Касаційний кримінальний суд) через здійснення апеляційного провадження без участі обвинуваченого, якого не було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, 18 вересня 2023 року скасував ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2022 року і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду Вінницький апеляційний суд 31 жовтня 2023 року залишив апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, надмірну суворість призначеного засудженому покарання, просить скасувати згадані вирок від 9 лютого 2022 року та ухвалу від 31 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою вимогу, скаржник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що під час здійснення кримінального провадження не було додержано загальних засад, усупереч ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) безпосередньо не досліджено речових доказів, а суд апеляційної інстанції не усунув допущених порушень і не обґрунтував відхилення клопотання про таке дослідження. Крім того, на думку сторони захисту, суди попередніх інстанцій не врахували пом`якшуючих обставин, зокрема визнання засудженим вини та каяття, добровільного відшкодування потерпілому завданих збитків, а також даних про особу ОСОБА_5 , котрий позитивно характеризується, утримує малолітню дитину, дружину та батьків-пенсіонерів. З огляду на перелічені обставини автор скарги вважає, що були підстави для застосування статей 69, 75 КК і призначення засудженому покарання без ізоляції від суспільства. За твердженням захисника, оспорювані судові рішення не відповідають ст. 370 КПК, а ухвала - ще й ст. 419 вказаного Кодексу.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Як убачається зі змісту вироку, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у кримінальному правопорушенні проти власності ґрунтується на досліджених під час здійснення провадження доказах, зокрема на показаннях допитаних у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_5 , у яких він визнав факт проникнення до житла й крадіжку телевізорів; свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо відомих їм обставин події; на даних, що містяться в заяві ОСОБА_5 про добровільну видачу працівникам поліції викраденого майна; у протоколах: огляду речей (телевізорів), прийняття заяви потерпілого ОСОБА_6 про вчинення правопорушення, огляду місця події, слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , а також на товарознавчій експертизі, котрою визначено ринкову вартість телевізорів.

Згідно зі ст. 84 КПК показання, документи та висновок експерта є процесуальними джерелами доказів. Доводів, які би свідчили, що перелічені докази суд оцінив із порушенням правил ст. 94 вказаного Кодексу та їх сукупності у взаємозв`язку не достатньо для ухвалення обвинувального вироку, у поданій скарзі не наведено. Не заперечує сторона захисту і правильності кваліфікації діяння за ч. 3 ст. 185 КК.

Посилання скаржника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій принципу безпосередності дослідження речових доказів як на підставу для скасування оспорюваних рішень не можна визнати прийнятними.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, котрі в силу п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу є підставою для скасування судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Принцип безпосередності означає, що за загальним правилом суд не може визнати доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом його безпосереднього дослідження. Натомість за змістом ухваленого вироку в його основу було покладено лише перевірені протягом здійснення провадження фактичні дані. До того ж, як відображено у вироку і чого не спростовано в касаційній скарзі, після допиту обвинуваченого та свідків і дослідження документів, у тому числі протоколу огляду речових доказів, сторона захисту не заперечувала проти закінчення з`ясування обставин справи.

Отже, у цій ситуації сам собою факт недослідження безпосередньо в судовому засіданні предметів крадіжки не є в розумінні ст. 412 КПК істотним порушенням кримінального процесуального закону. Тому, ураховуючи наявність інших достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 , згаданий факт не є підставою для скасування вироку.

Також є неспроможними доводи автора касаційної скарги про недодержання судом норм права, котрі регулюють призначення покарання та звільнення від його відбування.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Зважаючи на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Наведених законодавчих приписів суд дотримався.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 захід примусу, місцевий суд урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, котрий попри судимість на шлях виправлення не став і, не відбувши покарання за попереднім вироком, скоїв тяжкий злочин. Разом із цим суд, керуючись ст. 66 КК, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення пом`якшуючою обставиною. Не встановивши обтяжуючих покарання обставин, суд узяв до уваги доповідь органу пробації, в якій, крім відомостей про сімейний стан засудженого, зазначено про високий ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та неможливість виправлення ОСОБА_5 без позбавлення волі.

Попри твердження скаржника, обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням особи винного могли бути підставами для призначення ОСОБА_5 більш м`якого заходу примусу, ніж передбачено законом, суд не встановив.

Посилання в касаційній скарзі на утримання засудженим своїх родичів і добровільне відшкодування завданих потерпілому збитків не є слушними в аспекті ст. 69 КК, оскільки ці обставини істотно не впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, а видача правоохоронцям викраденого майна внаслідок викриття у вчиненні злочину не охоплюється нормативним визначенням ознаки, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 66 вказаного Кодексу.

Урахувавши всі обставини, що мають правове значення, суд обрав ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у мінімальних межах санкції закону, а остаточний захід примусу визначив за сукупністю вироків із додержанням приписів ст. 71 та ч. 3 ст. 78 цього Кодексу, за якими повторне застосування інституту умовного звільнення до особи, котра вчинила злочин у період іспитового строку, суперечить меті покарання - попередженню нових кримінальних правопорушень.

Отже, немає підстав уважати призначений засудженому захід примусу явно несправедливим через суворість.

Оспорюваний вирок не суперечить ст. 370 КПК.

Особливості процедури в суді апеляційної інстанції передбачають, що апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції. Це правило закріплене в ч. 3 ст. 404 цього Кодексу.

За змістом ухвали апеляційного суду, доводи сторони захисту про порушення засади безпосередності були перевірені під час перегляду вироку і не знайшли підтвердження в матеріалах провадження, згідно з якими в суді першої інстанції вказана сторона не клопотала про дослідження викрадених у потерпілого телевізорів. Отже, суд апеляційної інстанції, з огляду на ч. 3 ст. 404 КПК, не мав процесуальної можливості самостійно дослідити ці речові докази.

Як неодноразово акцентував Верховний Суд у своїх рішеннях, повноваження апеляційного суду щодо дослідження доказів зводяться до перегляду кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованих клопотань сторін, поданих із додержанням приписів ч. 3 ст. 404 КПК, що зумовлено відмінністю між процесуальними функціями місцевих та апеляційних судів у розрізі принципу інстанційності (див., наприклад, постанови Касаційного кримінального суду від 6 грудня 2019 року, 13 липня, 30 серпня, 21 грудня 2022 року, справи № 592/1727/18, 522/2003/15-к, 696/1117/14-к, 759/5737/17 відповідно).

Тож твердження захисника про порушення судами першої та апеляційної інстанцій у справі ОСОБА_5 приписів ст. 23 КПК не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Апеляційний суд належно розглянув апеляційну скаргу засудженого з аналогічними за змістом доводами і вмотивовано відмовив у її задоволенні. Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК.

У касаційній скарзі не міститься достатніх та переконливих аргументів, які би доводили істотні порушення судами норм права, котрі зумовлюють скасування вироку й ухвали на підставі пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, про що йдеться у скарзі. А отже, немає необхідності в перевірці матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, у відкритті касаційного провадження за нею слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 9 лютого 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10