справа № 619/1223/21
провадження № 1-кп/619/68/24
ВИРОК

іменем України

11 березня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданнікримінальне провадження № 0001323 від 03.10.2019 за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Свинець Тимського району Курської області, громадянки України, освіта середня, вдови, пенсіонерки, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,
за участю сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження:
прокурораОСОБА_4
цивільного позивача:ОСОБА_5
обвинуваченоїОСОБА_3
захисникаОСОБА_6 .

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене обвинуваченій і визнане судом недоведеним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (справа № 619/1488/18, провадження № 22-з/818/193/19), яке набрало законної сили 18.04.2019, зобов`язано ОСОБА_3 перенести місце розташування присадибної вигрібної ями по АДРЕСА_2 та обладнати її відповідно до вимог чинного санітарного законодавства п. 7.10 ДСан Пін № 173 «Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів», п. 2.21 та п. 2.22 наказу МОЗ України № 145 «Про затвердження Державних санітарних норм та правил утримання територій населених пунктів».

Водночас, ОСОБА_3 , достовірно знаючи про проголошення постанови Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (справа № 619/1488/18, провадження № 22- з/818/193/19), яке набрало законної сили 18.04.2019, у добровільному порядку вимоги суду не виконала, у зв`язку з чим, 07 травня 2019 року Дергачівським районним судом Харківської області було видано виконавчий лист. На підставі вказаного виконавчого листа, 21 травня 2019 року старшим державним виконавцем міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції Міжрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_7 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59108044.

28 травня 2019 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 було направлено рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому знаходилась копія постанови про відкриття виконавчого провадження, яке отримано ОСОБА_3 08 червня 2019 року.

03 червня 2019 року державним виконавцем був складений Акт про те, що боржником вимоги виконавчого документа не виконано, доступ до подвір`я був відсутній, при цьому боржник ОСОБА_3 була повідомлена належним чином.

На підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» постановою державного виконавця від 24 червня 2019 року за невиконання вимог виконавчого документа на боржника ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн.

08 липня 2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції в Харківській області ОСОБА_7 повторно був складений Акт про те, що боржником вимоги виконавчого документа не виконано, боржник під час проведення виконавчих дій був відсутній.

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції в Харківській області ОСОБА_7 від 15.07.2019 за невиконання вимоги виконавчого документа на ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 59108044 накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В подальшому, ОСОБА_3 достовірно знаючи про наявність невиконаної постанови Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (справа № 619/1488/18, провадження № 22-з/818/193/19), яке перебуває на примусовому виконанні, діючи умисно, маючи реальну можливість її виконати, вказану постанову Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (справа №619/1488/18, провадження № 22-з/818/193/19), не виконала.

Підстави для виправдання обвинуваченої.

Частиною першою статті 382 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, полягає в одному з таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: 1) невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду, або 2) перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим.

Водночас слід зауважити, що наявність у диспозиції ч. 1 ст. 382 КК словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказують на її бланкетний характер, адже для розкриття змісту такої диспозиції у кожному конкретному випадку суб`єкт правозастосування повинен звертатися до тексту самого судового рішення, а також до норм законодавства, які визначають порядок реалізації відповідних судових приписів.

Однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Злочин, передбачений ст. 382 КК України, є триваючим злочином, оскільки особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.

Так, обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.

Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. Стосовно ж відповідного обов`язкового припису, який міститься у судовому рішенні, то він може вимагати як певної одноразової дії, так і багаторазового виконання чи тривалого у часі утримання від вчинення певних дій.

За ознаками суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК України характеризується наявністю вини у формі прямого умислу (постанова ККС ВС від 26.02.2019 року по справі № 554/10478/15-к, провадження № 51-9155км18).

У судовому засіданні ОСОБА_3 вину не визнала та підтримала доводи свого захисника адвоката ОСОБА_6 .

У судовому засіданні захисник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 просила виправдати ОСОБА_3 та цивільний позов залишити без розгляду. В обґрунтування доводів зазначила, що обов`язковою умовою настання відповідальності за статтею 382 КК України є лише прямий умисел, наявність реальної можливості виконати судове рішення, обізнаність про існування виконавчого провадження та виконання державним виконавцем всіх необхідних дій для примусового виконання рішення суду, про що зазначено у постановах ККС ВС від: 26.02.2019 по справі №554/10478/15-к, 12.02.2020 по справі 659/1012/18, від 21.10.2021 по справі № 442/3929/18.

Адвокат ОСОБА_6 вказує, що ОСОБА_3 не повідомлялася про проведення виконавчих дій, фактично була відсутня під час проведення виконавчих дій, особисто виконати рішення суду не мала можливості, спосіб та порядок виконання рішення суду не був уточнений та не встановлювався. Державним виконавцем не було здійснено всіх виконавчих дій направлених на виконання рішення суду та занадто поспішно направлено подання до правоохоронних органів. У судовому засіданні державний виконавець ОСОБА_7 підтвердила, що протягом всього виконавчого провадження жодного разу не спілкувалася з обвинуваченою особисто, телефонним зв`язком так само, постанова про відкриття виконавчого провадження не вручалася ОСОБА_3 , зміст рішення не доводився їй, тощо. Також зазначає, що не підтверджується вина ОСОБА_3 і доказами зібраними по справі. Ні державним виконавцем, ні слідчим не встановлювалося належним чином використання вигрібної ями. Не встановлювався вміст вигрібної ями, розмір її, глибина, тощо. На досудовому слідстві не призначалося будівельної експертизи щодо зафіксованої в протоколах огляду місця події ями. Факт того, що це саме та яма, яка була предметом спору в суді, та її не перенесено, встановлено зі слів цивільного позивача ОСОБА_5 . Жодних порівнянь чи документів, на підставі яких належним і допустимим способом можна було б встановити історію вигрібної ями в матеріалах кримінального провадження немає.

Крім того, захисник вказала, що за адресою боржника, зазначену у виконавчому листі: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 не проживала. Вся кореспонденція відправлялася саме на цю адресу. В наступному, дану помилку було виправлену у виконавчому листі. В матеріалах наявне тільки одне поштове повідомлення, що підтверджує факт отримання ОСОБА_3 листа тільки 08.06.2019, тобто після проведення виконавчих дій 03.06.2019. Проте підпис щодо отримання в поштовому повідомленні до адресата ОСОБА_3 та ОСОБА_8 однаковий. Не дочекавшись сплину 10 робочих днів, виконавець ОСОБА_7 відразу призначила виконавчі дії і залученням поліцейських, не конкретизуючи зміст виконавчих дій. Відповідно до акту державного виконавця від 03.06.2023 понятим виступили ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . В наступному слідчим у даному кримінальному провадженні був ОСОБА_11 . Отже, від самого початку, поліцейські були зацікавлені і фактично приймали участь до відкриття кримінального провадження. Виконавець не була зацікавлена у реальному виконанні рішення суду, а проведення виконавчих дій заздалегідь було підготовкою для кримінального провадження. 24.06.2019 знову було прийнято постанову про призначення виконавчих дій на 08.07.2019 року, яких не конкретизовано. Доказів направлення Постанови від 24.06.2019 року немає. Вже до проведення виконавчих дій 08.07.2019 працівники поліції не залучалися. Про між тим, свідок ОСОБА_12 під час допиту в суді повідомила, що документ складав повністю поліцейський чоловік. Маємо факт того, що акт державного виконавця від 08.07.2019 складено особою, що не зазначена у цьому акті. Доказів направлення постанови про призначення виконавчих дій, про виклик ОСОБА_3 в матеріалах виконавчого провадження немає. На цьому всі виконавчі дії було припинено державним виконавцем ОСОБА_7 . Фактично державний виконавець ухилилася від виконання рішення суду. Подання до поліції датоване 17.07.2019.

Також захисник зазначила, що слідчим на досудовому розслідуванні та прокурором в суді не доведено фізичну, технічну та фінансову можливість ОСОБА_3 виконати рішення суду. Ні від державного виконавця, ні від прокурора сторона захисту не почула, куди саме мала бути переміщена вигрібна яма та яким чином. Тобто відсутня конкретна вимога, яка була б зрозуміла пересічному громадянину, наприклад: яма має бути в цій точці, а в цій засипана. Відсутній висновок експерта, який би встановлював технічну можливість переміщення вигрібної ями в межах домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_3 , передбачена ч. 1 ст. 382 КК України.

Кваліфікуючи дії обвинуваченої ОСОБА_3 за цією нормою, сторона обвинувачення виходила із того, що ОСОБА_3 умисно не виконала судове рішення, що набрало законної сили.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Презумпція невинуватості є одним з основних принципів сучасного кримінального провадження. Крім того, це положення закріплено в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального правопорушення вважається невинним доти, доки його вина не буде встановлена в законному порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 3682 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio proreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584 кмо 18) зазначив, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним. Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи: два об`єктивних (об`єкт, об`єктивну сторону) і два суб`єктивних (суб`єкт, суб`єктивну сторону). Кожен елемент включає певний набір ознак: обов`язкових і факультативних для кваліфікації діяння як злочину.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Відповідно до ст. 337 КПК України розгляд справи проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Так, Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій України», із уточненням по колу осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час проведення виконавчих дій) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо). Виходячи із формального складу злочину, останній вважається закінченим при невиконанні вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, з моменту закінчення строку, відведеного на виконання відповідного судового акта.

Диспозиція частини першої статті 382 КК України передбачає умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Невиконання судового рішення полягає у невжитті особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання службової особи виконати судове рішення.

Ухилення - та сама відмова, яка має завуальоване небажання особи виконати судове рішення, тобто фактично є тією ж відмовою, але яка не здійснюється відкрито.

Перешкоджання виконанню судового рішення передбачає протидію особи, наділеної законом певними повноваженнями щодо реалізації вимог, які у ньому містяться, з метою недопущення його реалізації.

Така протидія може виражатися у прямому невиконанні вимог державних виконавців державної виконавчої служби, погрозі застосувати до певних осіб, у тому числі і службових, насильства, спробі підкупити чи обманути їх з метою недопущення виконання судового рішення.

Відповідальність за частиною 1 статті 382 КК України настає у випадку невиконання рішення лише одного органу державної влади - суду.

Злочин є закінченим з моменту відмови виконати судове рішення (з початку ухилення від виконання судового рішення) або з моменту перешкоджання його виконанню.

Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до особи, яка повинна його виконувати та/або отримання вимоги державного виконавця про необхідність його виконання і строку виконання судового рішення, який встановлено законом або судом.

Але, за умови, що судове рішення не вдалося виконати на підставі Закону України «Про виконавче провадження», який, як раз і покликаний забезпечити умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Суб`єктом злочину може бути лише особа, яка повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення.

При цьому, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується лише прямим умислом, тобто, винна особа, вчиняючи дії або бездіяльність прямо переслідує основну мету не виконати рішення суду. При цьому, така особа повинна мати реальну можливість його виконати.

У постанові ККС ВС від 29.10.2019 у справі № 509/255/14-к сформована позиція, що для доведення умисного невиконання судового рішення має важливе значення з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати. Зокрема, відсутність реальної можливості виконати рішення суду виключає відповідальність за ст. 382 КК України. Водночас, для встановлення факту умисного невиконання достатньо підтвердити, що зобов`язана особа мала можливість хоча б частково виконати судове рішення, але без поважних причин не зробила цього.

Дослідивши у повному обсязі докази та доводи, надані сторонами кримінального провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що у ході судового розгляду не було здобуто достатніх доказів, які б доводили наявність у діях обвинуваченої складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, а тому вважає за необхідне виправдати її на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із тим, що не доведено наявність у діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення про виправдування обвинуваченої ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 382 КК України, суд виходить з того, що ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, стороною обвинувачення не наведено достатніх доказів умисного невиконання судового рішення, а отже і винуватості у вчиненні обвинуваченою злочину поза розумним сумнівом, а можливість здобуття інших доказів вичерпана і стороною обвинувачення не пропонується.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Суд, дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази, за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що є підстави для ухвалення виправдувального вироку, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченої ОСОБА_3 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

З цих підстав ОСОБА_3 підлягає виправданню у пред`явленому обвинуваченні.

Мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Прокурором, як докази вини обвинуваченої ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, були надані та досліджені в судовому засіданні відповідно до вимог КПК України наступні докази:

-витяг з ЄРДР про внесення відомостей 03.10.2023 щодо вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст.382 КК України;

-рапорт від 02.10.2019 про те, що до відділу поліції ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області надійшло звернення ОСОБА_13 щодо невиконання рішення суду;

-звернення ОСОБА_13 від 19.09.2019, згідно якого заявниця просить прийняти заходи до своєї сусідки ОСОБА_3 , яка ухиляється від виконання рішення Дергачівського районного суду, намагається затягнути виконання виконавчого провадження та продовжує користуватись вигрібною ямою, внаслідок чого у ОСОБА_13 відбувається руйнування будинку, який є лише одним в її власності, забруднює питну воду в колодязі;

-додаткова постанова Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, згідно якої було розглянуто заяву адвоката ОСОБА_14 , представника ОСОБА_13 , який просив ухвалити додаткове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_3 , так як в результативній частині рішення Харківського апеляційного суду від 18.01.2019 не зазначено хто повинен здійснювати дії щодо перенесення вигрібної ями, що може утруднити виконання судового рішення та просив зобов`язати ОСОБА_15 перенести місце розташування вигрібної ями та обладнати її відповідно до вимог чинних санітарних норм. Харківський апеляційний суд постановив винести у справі додаткову постанову, в регулятивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 09.04.2019 викласти в такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_3 перенести місце розташування присадибної вигрібної ями по АДРЕСА_2 та обладнати її відповідно до вимог чинного санітарного законодавства»;

-відповідь Малоданилівської селищної ради Дергачівського району від 14.11.2017, в якій зазначено, що при проведені перевірки дотримання санітарного законодавства на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , управлінням Держспоживслужби Харківської області в акті від 08.09.2017 № 8 власником домоволодіння була зазначена ОСОБА_16 . Але, як було встановлено пізніше, відповідно до договору купівлі - продажу від 29.11.2010 № 8296, власником вказаного домоволодіння являється ОСОБА_3 . Враховуючи зазначені уточнення, у вищевказаному листі селищної ради, власником домоволодіння в АДРЕСА_2 вважати вірним ОСОБА_3 ;

-довідка Малоданилівської селищної ради Дергачівського району від 09.01.2018, в якій зазначено, що власником домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 . Згідно діючої картотеки у вказаному домоволодінні зареєстрований ОСОБА_17 ;

-акт державного виконавця від 03.06.2019, згідно якого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 в присутності понятих, працівників поліції Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області, представником стягувана ОСОБА_18 перевірено виконання ОСОБА_3 рішення суду щодо перенесення вигрібної ями, встановлено, що боржником вимоги виконавчого документу не виконано, боржник при перевірці був відсутній, доступ до подвір`я відсутній, боржник був повідомлений належним чином;

-акт державного виконавця від 08.07.2019, відповідно до якого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 при примусовому виконанні виконавчого документу виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом щодо перенесення ОСОБА_3 вигрібної ями в АДРЕСА_2 , за участю понятих встановлено, що при виході державного виконавця для перевірки виконання виконавчого документу встановлено, що виконавчий документ боржником не виконано, боржник під час проведення виконавчих дій відсутній;

-постанова про призначення виконавчих дій від 04.06.2019, згідно якого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 при примусовому виконанні виконавчого документу виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом про зобов`язання ОСОБА_3 перенести вигрібну яму по АДРЕСА_2 постановив призначити проведення виконавчих дій за адресою АДРЕСА_2 , о 16.00 08.07.2019, копію постанови направити сторонам виконавчого провадження;

-повідомлення ОСОБА_3 та ОСОБА_13 від 21.05.2019 старшим державним виконавцем ОСОБА_7 , згідно якого для виконання та до відома направлено постанову від 21.05.2019 винесену при примусовому виконанні що видав Дергачівський районний суд 07.05.2019;

-постанова про призначення виконавчих дій від 21.05.2019, згідно якої старшим державним виконавцем ОСОБА_7 при примусовому виконанні виконавчого документу виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом про зобов`язання ОСОБА_3 перенести вигрібну яму по АДРЕСА_2 встановив, призначити проведення виконавчих дій за адресою АДРЕСА_2 о 10.00 03.06.2019, копію постанови направити сторонам виконавчого провадження;

-відповідь на припис з Дергачівського РУ ГУ Держпродспоживслужби від 03.01.2018, в якій зазначено, що для перевірки виконання припису № 3 від 12.09.17 фахівцями Дергачівського РУ ГУ ДПСС в Харківській області 03.01.2018 було проведено позаплановий захід. Під час перевірки за адресою: АДРЕСА_2 , до фахівців Дергачівського районного управління вийшла ОСОБА_16 , яка мешкає за даною адресою та була присутня під час розгляду скарги, з її слів встановлено, що заходи, які зазначені у приписі, а саме перенести місце розташування присадибної вигрібної ями та обладнати її відповідно до вимог чинного санітарного законодавства не було виконано, а на запитання чи буде виконано, вона відповіла що ні;

-інформація Головного управління Держпродспоживслукжби в Харківській області, згідно якої 12.11.2018 Управлінням державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства був здійснений повторний огляд території за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що вигрібна яма ОСОБА_16 згідно припису не перенесена. На територію приватного домоволодінбн ОСОБА_16 потрапити не вдалося. Наданий представником ОСОБА_3 . Технічний звіт про можливість подальшої експлуатації септика на території садибного житлового будинку в АДРЕСА_2 , не може бути прийнято як документ, що спростовує наявність порушень вимог чинного законодавства, з таких підстав: вищевказаний Технічний звіт зроблений без врахування чинного санітарного законодавства, текст Технічного звіту не містить будь-яких відомостей про відстань від вигрібної ями ОСОБА_16 до стін житлового будинку та свердловини ОСОБА_13 , тобто висновок стосовно того, що яма розташована от дома здания в соответствии с санитарними нормами є безпідставним;

-виконавчий лист від 18.04.2022, виданого Дергачівським районним судом щодо зобов`язання ОСОБА_3 перенести місце розташування присадібної вигрібної ями по АДРЕСА_2 ;

-копія супровідного листа, з квитанцією пошти про відправлення, згідно якого на адресу ОСОБА_3 було направлено для виконання та до відома постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2019, що видав Дергачівський районний суд;

-рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 , з виконавчої служби, яке отримано 08.06.2019, мається підпис особи;

-постанова про залучення працівників Дергачівського ВП ГУНП в Х/обл. для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державних виконавців та залучених осіб, при проведенні виконавчих дій за адресою АДРЕСА_2 о 16.00 03.06.2019;

-акт державного виконавця від 03.06.2019, відповідно до якого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 при примусовому виконанні виконавчого документу виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом щодо перенесення ОСОБА_3 вигрібної ями в АДРЕСА_2 , за участю понятих встановлено, що при виході державного виконавця для перевірки виконання виконавчого документу встановлено, що виконавчий документ боржником не виконано, боржник під час проведення виконавчих дій відсутній;

-постанова про призначення виконавчих дій від 24.06.2019, згідно якої старшим державним виконавцем ОСОБА_7 при примусовому виконанні виконавчого документу виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом про зобов`язання ОСОБА_3 перенести вигрібну яму по АДРЕСА_2 встановив призначити проведення виконавчих дій за адресою АДРЕСА_2 о 10.00 08.07.2019 копію постанови направити сторонам виконавчого провадження;

-подання виконавчої служби про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності від 16.07.2019, щодо невиконання судового рішення, за ч. 1 ст. 382 КК України;

-постанови виконавчої служби про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду;

-повідомлення ОСОБА_13 на її звернення, про накладення на ОСОБА_3 26.06.2029 та 15.07.2019 штрафів за невиконання судового рішення;

-постанова Харківського апеляційного суду від 26.11.2019, згідно якої виконавчою службою оскаржувалось рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12.09.2019. Апеляційний суд у постанові вказав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що відсутні докази повідомлення боржника про початок примусового провадження судового рішення, тому у державного виконавця були відсутні підстави для накладення штрафу на боржника за невиконання вимог виконавчого провадження. Апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Дергачівського р/с скасовано;

-постанова виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2019; відповіддю на запит слідчого з КП Технічної інвентаризації «Інвенрос», згідно якого, житловий будинок АДРЕСА_2 станом на 09.12.2010 був зареєстрований в цілому за ОСОБА_3 згідно договору купівлі - продажу. Актом поточних змін від 28.09.2011 було встановлено, що будинок та всі надвірні будівлі знесені. Згідно будівельного паспорту від 22.02.2018 виданого Відділом містобудування архітектури та цивільного захисту на ім`я ОСОБА_3 , збудований новий житловий будинок "А-1" Відомості щодо оформлення права власності новозбудованого будинку в КПП "Інвенрос" відсутні;

-відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.02.2020 згідно якого земельна ділянка та житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 ;

-довідка з селищної ради, про те, що за адресою: буд. АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_17 ;

-рапорти працівників поліції, згідно яких встановлено що за адресою АДРЕСА_2 мешкає ОСОБА_17 ;

-протокол огляду місця події від 01.05.2020, згідно якого на підставі ухвали суду було оглянуто територію за адресою АДРЕСА_2 , вході чого встановлено, що рішення щодо перенесення вигрібної ями ОСОБА_3 не виконано;

-ухвала Дергачівського районного суду Харківської області про надання дозволу СВ Дергачівського ВП на проведення огляду на окремо огородженій території у тому числі присадибної вигрібної ями, яка знаходиться на земельній ділянці, за адресою АДРЕСА_2 ;

-протокол огляду від 05.11.2020, згідно якого було оглянуто територію за адресою АДРЕСА_2 , вході чого було встановлено, що рішення, щодо перенесення вигрібної ями не виконано;

-відеозапис, який є додатком до протоколу огляду місця події, в ході якого зафіксовано наявність вигрібної ями на території домоволодіння ОСОБА_3 ;

-допити в судовому засіданні свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , які підтвердили наявність вигрібної ями на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_12 показали, що 05 листопада 2020 року вони були присутні як поняті під час проведення огляду слідчим огляду домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок державний виконавець ОСОБА_7 показала, що у 2019 році на виконання надійшов виконавчий лист стосовно усунення певних перешкод, де заявником була ОСОБА_5 , а відповідачем ОСОБА_3 . Виконавче провадження було відкрите відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження». Було направлено постанову про виконавче провадження, також державним виконавцем було призначено проведення виконавчих дій. Після того, щоб перевірити виконано чи не виконано виконавчі дії, державним виконавцем було здійснено вихід у день і час призначений в постанові про призначення виконавчих дій. Було встановлено те, що вимоги виконавчого документа було не виконано і державним виконавцем було повторно винесено постанову про призначення виконавчих дій і було з`ясовано, що вимоги теж не виконано і в подальшому було направлено подання до правоохоронних органів. Пояснила, що на місце вони виїздили два рази. Під час проведення виконавчих дій ОСОБА_3 вдома не було. Була ОСОБА_5 , свідки і державний виконавець. До домоволодіння вони потрапити не змогли тому, що там були двері закриті, тому огляд проводився візуально через паркан. Була драбинка, ставали на драбинку і дивились через паркан. Здійснювали огляд два рази і два рази таким чином. Відповідачці ОСОБА_3 вони повідомляли про те, що вони мають прийти. Вони направляли постанови про проведення виконавчих дій рекомендованим листом. Один корінець про те, що одержано постанову повернувся, а інший не пам`ятає. Пояснень ОСОБА_3 з цього приводу в матеріалах справи не було ніяких. Усно також ніяких пояснень вона не надавала. Далі було направлення подання до правоохоронних органів і закрито виконавче провадження, але на якій підставі статтю назвати не може. Вказала, що коли вони приходили оглядати домоволодіння, по подвір`ю ніхто не ходив чи був хто в будинку не знає. У дворі стояла машина. До себе відповідача вона викликала, але вона на виклики не з`являлася. З`явилася пізніше, коли виникло питання оплати виконавчого збору, це вже було після того, як виконавче провадження було закрито. Скільки разів вона викликала до себе відповідача не пам`ятає, але один раз це точно, більше не пам`ятає, бо це було у 2019 році. Також пояснила, що виконавче провадження було відкрито в 2019 році і надіслано ОСОБА_3 у 2019 році, але дати не пам`ятає, бо кореспонденцією займається секретар. Постанова про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_3 було направлено поштою, відповідно до закону України «Про виконавче провадження» рекомендованим листом. Також їй було направлено постанову про проведення певних виконавчих дій. Інших дій, крім направлення постанови про виконавче провадження не направлялось, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. У виконавчому листі вказано про те, що ОСОБА_3 повинна виконати ці дії, якщо не особисто, то вона могла знайти людей, які все це могли виконати, а можливо і самостійно зможе викопати яму і перенести , або залучити сторонніх осіб, тобто перенести вигрібну яму. Вони не залучали сторонніх осіб для приведення ями у відповідність. Зазначила, що постанова про відкриття виконавчого провадження вручена ОСОБА_3 08.06.2019, але вона до виконавчої служби не з`явилася. На 03.06.2019 вони направляли Хлоповій постанову про проведення виконавчих дій, але коли вона була направлена не пам`ятає. 03.06.2019 вони планували перевірити виконані вимоги виконавчого провадження чи ні та працівники правоохоронних органів були залучені для забезпечення громадського порядку. Яким чином були відібрані поняті вона зараз уже сказати не може, це були звичайні люди з вулиці. Нею було здійснено виїзд на місце і складено 2 акта про те, що вимоги не виконані. ОСОБА_3 при цьому не було. На винесення постанови про проведення виконавчих дій дається 10 робочих днів. Вона винесла постанову про призначення виконавчих дій, в ній була указана певна дата та час і що треба зробити, а саме, зобов`язати ОСОБА_3 перенести вигрібну яму. Вона вийшла на місце і візуально спостерігала чи змінилась якась ситуація. До того, як вона відкрила виконавче провадження, вона не була знайома ні з позивачем, ні з відповідачем і на подвір`ї до цього не перебувала. Відстань розташування вигрібної ями їй не було відомо. 03.06.2019 і наступного разу відстань розташування вигрібної ями візуально вона бачила, що метраж не дотримано нормам закону тому, що до паркану боржника там було метр-два, а в нормах відстань повинна бути десь 15 метрів. Від боржника пояснень отримати не було можливості, оскільки вдома нікого не було, але вони подивились через паркан і побачили, що люк нікуди не перенесено. Засоби вимірювання вона не використовувала, оскільки не має права і не є спеціалістами санітарних норм. Після 03.06.2019 вона не зверталася до суду, щоб роз`яснили, яким чином треба переносити яму. Вказує, що ОСОБА_3 вимоги виконавчого листа не виконала, доступу до домоволодіння надано не було і до суду вона не зверталася, щоб ОСОБА_3 зобов`язали потрапити до домоволодіння. Після виходу до домоволодіння 03.06.2019 та 08.07.2019 вони закрили виконавче провадження та звернулися до правоохоронних органів з поданням.

Сторона захисту вважає неналежними та недопустимими такі докази:

ТОМ 1:

-витяг з ЄРДР, оскільки згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України він не є процесуальним джерелом доказів та не може бути покладений в основу обвинувачення (висновок ВС по справі № 761/28347/15-к). При цьому, у витягу з ЄРДР не зазначено слідчого ОСОБА_20 як слідчого, який уповноважений на проведення досудового розслідування, проте зазначено слідчого ОСОБА_11 , який виступив понятим при проведенні виконавчих дій 03.06.2019;

-рапорт, оскільки він не є доказом у кримінальному провадженні, так як не містить джерела отримання інформації та детальних обставин протиправних дій осіб, а саме коли вони вчинялись, де та за яких обставин, наявна інформація у рапорті є лише загальною інформацією, яка потребує перевірки. Крім того, рапорт взагалі не може бути допустимим доказом в розумінні ч. 1 ст. 103 КПК України та п. 1.9 Наказу ГПУ, МВСУ, СБУ, АДПСУ, МФУ, МЮУ від 16.11.2012 № 114/1042/516/1199/936/1687/5 «Про затвердження Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні»;

-звернення ОСОБА_13 від 19.09.2019, воно не містить застережень щодо повідомлення ОСОБА_13 про кримінальну відповідальність (висновок по справі № 752/7047/18);

-відповідь ОСОБА_13 не містить жодних фактів щодо предмету доказування;

-рапорт ОСОБА_21 щодо виїзду до ОСОБА_3 , оскільки вказаний поліцейський ніяким чином на участь у слідчих діях у кримінальному провадженні № 0001323 не уповноважувався;

-зава про залучення в якості потерпілої ОСОБА_13 , оскільки вона не містить жодних застережень щодо повідомлення ОСОБА_13 про кримінальну відповідальність;

-документи надані ОСОБА_5 в копіях, завірені без дотримання до правил, встановлених Національним стандартом ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації»;

-документи на аркушах 23-69 не є оригіналами;

-документи на аркушах 63-68 вказівки прокурора слідчому, оскільки це форма процесуального керівництва, яка не є джерелом доказів, та не фіксує фактів;

-документи на аркушах 71-74 листування з народним депутатом ОСОБА_22 та начальником відділу поліції, яке підтверджує факт тиску на орган досудового розслідування, проте не містить нічого що має відношення до події /складу злочину;

-документи на аркушах 75-177 процесуальні документи щодо отримання тимчасового доступу до матеріалів виконавчого провадження. Матеріали виконавчого провадження згідно протоколу у копіях на 93 аркуша, без зазначення кожного документа окремо. Копії документів не завірені належним чином;

-документи на аркушах 178-265 не є джерелом доказів.

ТОМ 2

-витяг з ЄРДР, оскільки згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України він не є процесуальним джерелом доказів та не може бути покладений в основу обвинувачення (висновок ВС по справі № 761/28347/15-к).

-протокол огляду місця події від 01.05.2020 року із DVD-диском, оскільки в протоколі огляду не зазначено серійний номер камери та реквізити носія на який здійснювався запис. Модель камери Panasonic Full HD HCV 160 не передбачає запису на ДВД диск, вид носія: Flash (карта пам`яті). Отже, до протоколу на диску ДВД залучено не оригінал запису слідчої дії, а копія. Невідомо, хто , за яких обставин , яким чином зробив дану копію. Особа, яка приймала участь у слідчій дії та робила відеозапис не ідентифікована у протоколі та не ідентифікована на відео. Протокол огляду місця події від 01 травня 2020 року є неналежним і недопустимим доказом крім зазначеного із тих підстав, що не відповідає дійсним обставинам. Фактично слідча дія розпочалася на годину раніше. Були залучені зовсім інші поняті, які після зчитування їхніх прав на вимогу адвоката відмовилися від участі, і слідчий за допомогою телефону, зв`язавшись з оперативними співробітниками викликав інших понятих, яких довго відмовлявся ідентифікувати. На відео можна побачити, що не всі учасники слідчої дії занесені у протокол, фактично огляд території було виконано із проникненням до приватної власності, що не охоплювалося ухвалою слідчого судді. Протокол огляду місця події від 01 травня 2020 року складено слідчим Дергачівського ВП ГУНП в ХО ОСОБА_23 у присутності ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які фактично з`явилися після години, як слідчий переплигнув через паркан, відкрив двері до домоволодіння. Слідча дія проводилася без участі власника майна та особи, що зареєстрована та проживала у домоволодінні ОСОБА_26 , який від участі відмовився;

-документи на аркушах 117, 134, 136-137, 149-153 не є джерелом доказів;

-протокол огляду місця події від 05.11.2020 із DVD-диском. Модель камери Panasonic Full HD HCV 160 не передбачає запису на DVD-диск, вид носія: Flash (карта пам`яті). Отже, до протоколу на DVD-диск залучено не оригінал запису слідчої дії, а копія. Невідомо, хто та за яких обставин, яким чином зробив дану копію. Відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК України, сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу. (Постанова ККС ВС справа № 149/745/14 від 11.03.2020). Протокол складено слідчим СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_27 та у присутності понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_12 , інспектора криміналіста ОСОБА_28 , прокурора Дергачівської місцевої прокуратури ОСОБА_29 . Проте на відео присутні щонайменше ще два працівника поліції та ОСОБА_5 , які не внесені до протоколу. 27 листопада 2020 року ОСОБА_19 була допитана в якості свідка, під час допиту дала оціночні судження щодо родини ОСОБА_3 , а також свідчення, що не стосуються слідчих дій. Така обставина свідчить про те, що понята ОСОБА_19 мала особисту зацікавленість. Так само 27 листопада 2020 року була допитана понята ОСОБА_12 .. Під час допиту остання повідомила, що знайома по сусідству з ОСОБА_13 . Так само дала оціночні судження щодо родини ОСОБА_3 . В цей день 27 листопада о 9.45-10.48 допитувалась ОСОБА_5 в якості свідка, ОСОБА_19 о 10.50-11.40 та ОСОБА_12 о 13.10 14.00. Отже, поняті, що прийняли участі в огляді місця події 05.11.2020 року були запрошені сусідами на проведення слідчих дій, як ними було повідомлено під час допиту, відповідно захист робить висновок, що мали особисту зацікавленість. Згідно акту державного виконавця у справі з виконавчого провадження 08 липня 2019 року - поняті ті самі ОСОБА_30 та ОСОБА_12 , учасник виконавчих дій ОСОБА_31 . Під час огляду не залучався жодний спеціаліст. Зміст вигрібної ями та її характеристики встановлювалися без відбору проб щодо аналізу, на власний розсуд слідчого. Здійснення замірів відстані зазначених у протоколі не спостерігається на відео. Слідча дія проводилася без участі власника майна та особи, що зареєстрована і проживала у домоволодінні. Слідчий перевищив свої повноваження, фактично переліз через паркан і відкрив двері до двору. Ухвала на примусове проникнення на територію домоволодіння не отримувалася. Крім того, клопотання слідчого про проведення обшуку на аркуші 168 та ухвала слідчого судді, підтверджуть той факт, що слідчий сам розумів різницю між оглядом території та обшуком.

ТОМ 3

-витяг з ЄРДР, оскільки згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України він не є процесуальним джерелом доказів та не може бути покладений в основу обвинувачення (висновок ВС по справі № 761/28347/15-к),

-документи на аркушах 3-5, 9-13, 15-33, 42-50, 52-56, 58-60 не є доказом.

Отже, сторона захисту вважає, що наявні матеріали кримінального провадження не дозволяють встановити вину ОСОБА_3 у невиконання рішення суду, як достеменно встановити факт невиконання рішення суду. Виконання рішення суду не передбачало особисте виконання ОСОБА_3 вимог виконавчого листа, про те виконавцем нічого не було виконано щодо реалізації повноважень передбачених ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Проведені слідчі дій не встановлюють за допомогою спеціальних знань зміст досліджуваної ями, факт її використання, не встановлюють дотримання чи не дотримання вимог санітарного законодавства, і не встановлюють можливість виконання рішення суду. Органом досудового розслідування в жодному процесуальному документі не відображено «координат місця» на території домоволодіння: АДРЕСА_2 , де б мало бути розміщено вигрібну яму. Не встановлено органом досудового розслідування і не доведено в суді факт перешкоджання ОСОБА_3 у виконанні рішення суду. Доказів того, що ОСОБА_3 мала можливість виконати рішення суду, і умисно його не виконала немає. Доказів того, що ОСОБА_3 була повідомлена про проведення виконавчих дій і умисно ухилилася чи перешкоджала вчиненню виконавчих дій немає. Під час допиту в якості свідка ОСОБА_7 повідомила, що під час виконання виконавчих дій обвинуваченої не було. Були тільки ОСОБА_32 та свідки. До домоволодіння не потрапляла. Огляд території здійснювався через паркан, вставши на драбинку. Два рази виконавець здійснював огляд, не потрапляючи до домоволодіння. ОСОБА_7 повідомила, що повідомляла про проведення виконавчих дій ОСОБА_3 шляхом направлення рекомендованих листів. Під час огляду інших осіб на території домоволодіння не було. Особисто постанова про відкриття провадження ОСОБА_3 не вручалась. Зміст «певних дій», які ОСОБА_3 зобов`язана була вчинити їй не доводився і не роз`яснювався, окрім направлення постанови про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_7 не змога повідомити суду, що саме мала вчинити ОСОБА_3 як боржник. ОСОБА_7 зазначила, що для виконання рішення суду ОСОБА_3 могла залучити сторонніх осіб і не виконувати рішення суду особисто. ОСОБА_33 визнала, що станом на 03.06.2019 в неї не було доказів вручення Постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_3 відповідно до поштового повідомлення. Які саме виконавчі дії збиралась проводити ОСОБА_7 , окрім цитування виконавчого листа, не змогла повідомити. Яким чином було відібрано понятих не зазначила, про те один із понятих ОСОБА_9 є слідчим у даному кримінальному провадженні. ОСОБА_7 повідомила, що огляд здійснювала через паркан, ввібравшись по драбині. До відкриття виконавчого провадження домоволодіння не оглядала. Ніяких спеціальних засобів не використовувалось під час огляду території, спеціалістів не залучалось. Також пояснила, що не зверталась до суду щодо роз`яснення виконання рішення суду, не змогла повідомити які конкретні розміри мають бути дотриманні відповідно до вимог санітарного законодавства. ОСОБА_7 спостерігала «невиконання рішення суду» візуально. Метраж, який був до рішення суду, їй не відомо. Зі слів ОСОБА_13 нею було встановлено, що нічого не змінилося. На свій погляд, візуально ОСОБА_7 встановила, що відстані не відповідають санітарним нормам, про те які саме відстані встановлено санітарними нормами повідомити суду не змогла. Під час вчинення виконавчих дій (виїзду на територію домоволодіння) особисто ОСОБА_3 не було. ОСОБА_3 своєї вини не визнає. Весь час судового розгляду заявляла, що не отримувала жодних документів, ані від виконавця, а ні від слідчого. Виконати рішення не було можливості в незалежності від волевиявлення ОСОБА_3 , так відповідно до змін у законодавстві наразі може йти мова про розміщення виключно антисептику, а не вигрібної ями. Змінився власник будинку за адресою АДРЕСА_2 . Крім цього, вартість будівництва очисних споруд згідно висновку від 12.02.2021 становить 95 533,00 грн, що ніколи не було спів розмірно доходам ОСОБА_3 , яка є пенсіонеркою.

Частинами першою та другою статті 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 94 КПК України кожен доказ повинен бути оцінений з точки зору належності, допустимості і достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У статті 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Щодо ознаки достовірності доказів, то вона закладена у розумінні фактичних даних як правдивих відомостей. Під достатністю слід розуміти сукупність належних та допустимих фактичних даних, які у своїй єдності забезпечують відображення всіх елементів предмета доказування та приводять до висновку про доведеність (недоведеність) обставин кримінального провадження, тоді як критерій взаємопов`язаності слід розглядати з тієї позиції, що докази не повинні суперечити один одному чи створювати неоднозначне уявлення про ті чи інші факти.

З урахуванням наведеного докази повинні бути отримані у передбаченому КПК України порядку. Це означає, що доказами можуть бути лише ті фактичні дані, які отримані в результаті проведення слідчих (розшукових), негласних (розшукових) дій, які передбачені Кодексом, і в тому порядку, як це передбачено відповідною процесуальною дією.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Формулювання обвинувачення ОСОБА_3 ґрунтується на умисному невиконанні судового рішення, що набрало законної сили.

Надані стороною обвинувачення докази, в тому числі жоден зі свідків обвинувачення, зокрема і державний виконавець ОСОБА_7 , не підтверджують факт умисного невиконання ОСОБА_3 судового рішення та не доводять наявності у останньої інкримінованого органом досудового розслідування прямого умислу в невиконанні судового рішення так і наявність суб`єктивної сторони цього злочину, як то відмови виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання.

Тобто, жодний із наданих стороною обвинувачення доказів як сам по собі, так і в сукупності з іншими, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не дає достатніх підстав стверджувати поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, наявність у діях обвинуваченої умислу на невиконання рішення суду

На переконання суду з тексту обвинувачення неможливо встановити суть обвинувачення, яке, виходячи із визначених законом ознак та форми вини злочину за частиною першою статті 382 КК України, є неконкретним.

Обвинувальний акт фактично не містить формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України, а містить лише викладення дій державного виконавця та те, що ОСОБА_3 не виконала рішення суду, без визначення ознак злочину, що відобразилось на кваліфікації дій обвинуваченої, які також фактично в обвинувальному акті не розкриті.

Отже, в обвинувальному акті взагалі не викладено об`єктивної сторони невиконання судового рішення, яке може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання.

Зазначена обставина, на думку суду, викликає обґрунтований сумнів в доведеності обвинувачення.

Крім того, сумнів в доведеності обвинувачення викликає також та обставина, що у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_3 , органом досудового розслідування не вказано, коли саме остання вчиняла дії, спрямовані на невиконання рішення суду із зазначенням конкретного місця, способу вчинення кримінального правопорушення, враховуючи, що відповідно до викладу фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті обвинувачена вчиняла такі дії неодноразово.

Також суд зазначає, що виклад у обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення є ідентичним формулюванню обвинувачення.

Суд звертає увагу на те, що самі по собі письмові докази, які прокурор надала суду і які були досліджені, лише підтверджують наявність судового рішення, яке набрало законної сили, та примусове його виконання державним виконавцем, що само по собі не стверджує про наявність складу інкримінованого правопорушення.

До того ж, прокурором не спростовані доводи сторони захисту про відсутність доказів того, що ОСОБА_3 була повідомлена про проведення виконавчих дій і умисно ухилилася чи перешкоджала вчиненню виконавчих дій та мала можливість виконати рішення суду, і умисно його не виконала.

Суд вважає, що державним виконавцем не виконано всіх необхідних дій для примусового виконання рішення суду, належним чином ОСОБА_3 не попереджена про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК України, в тому числі не вжиті заходи щодо звернення державного виконавця до суду про роз`яснення судового рішення (стаття 271 ЦПК України), встановлення чи зміну способу або порядку його виконання (стаття 435 ЦПК України), вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи (стаття 439 ЦПК України) тощо. З огляду на що, твердження про ухилення обвинуваченої від вчинення зазначених у судовому акті дій є припущеннями.

Крім того, щодо дій державного виконавця суд зазначає наступне.

Державний виконавець ОСОБА_7 у постанові про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2019 вказала про необхідність боржнику ОСОБА_3 виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Вказану постанову було отримано 08 червня 2019 року, проте 03 червня 2019 року, тобто ще до отримання боржником копії вказаної постанови, у Акті державного виконавця вже констатовано не виконання рішення суду, яке, поза розумним сумнівом, не можливо виконати за короткий проміжок часу.

Також державний виконавець ОСОБА_7 у постанові про призначення виконавчих дій від 24.06.2019 призначила їх на 08.07.2019 та вказала про направлення сторонам копію постанови, проте матеріали виконавчого провадження не містять інформацію направлення.

Державний виконавець, не здійснивши необхідних заходів щодо своєчасного і повного виконання судового рішення, 16 липня 2019 року за вих. № 17949 звернулася до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області з поданням про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Як наслідок зазначеного, 12 грудня 2019 року державний виконавець винесла постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/619/871/18, виданого 07.05.2019 Дергачівським районним судом Харківської області.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року по справі № 442/3929/18 (провадження № 51-2943км21) вказав, що надані стороною обвинувачення докази, не підтверджують поза розумним сумнівом як наявність у обвинуваченого прямого умислу на вчинення дій (бездіяльності), направлених на ухилення або протидію (перешкоджання) виконання судового рішення та, відповідно, законних вимог державного виконавця, так і факту існування у неї реальної можливості його виконати.

Судом були досліджені документи та процесуальні підстави для отримання доказів, які стороною обвинувачення долучені до матеріалів даного кримінального провадження, з метою оцінки їх належності та допустимості, зокрема: протокол тимчасового доступу до речей та документів від 18.12.2019 щодо доступу до матеріалів виконавчого провадження № 59108044, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді від 09.12.2019; протокол тимчасового доступу до речей та документів від 01.04.2020 щодо доступу до інформації щодо доходу, а також пенсійної справи ОСОБА_3 , здійсненого на підставі ухвали слідчого судді від 10.03.2020; протокол огляду місця події від 01.05.2020 з доданим відеозаписом, проведений на підставі ухвали слідчого судді від 03.04.2020; протокол огляду місця події від 05.11.2020 з доданими відеозаписами, проведений на підставі ухвали слідчого судді від 15.10.2020; ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження № 0001323 від 03.10.2019 до 6 місяців, тобто до 03.04.2021.

Надаючи оцінку цим документам, суд вважає, що вони відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, а в своїй сукупності достатності та взаємозв`язку для доведеності існування вказаних у них фактів, але не підтверджують про наявність інкримінованого ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Інша частина документів, наданих стороною обвинувачення, не підтверджують і не спростовують об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Отже, з урахуванням сукупності вищевикладених обставин та висновків, характеристик об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, органом досудового розслідування не здобуто належних і допустимих доказів і прокурором в ході судового розгляду не доведено наявності у обвинуваченої ОСОБА_3 умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили.

Надані стороною обвинувачення докази ні самі по собі, ні у своїй сукупності не стверджують наявність у обвинуваченої умислу на вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення.

Також суд вважає безпідставним клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 про визнання доказів недопустимими, оскільки хоча вони і містять певні недоліки, проте вони не є суттєвими.

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо не внесення слідчого ОСОБА_20 до ЄРДР, оскільки у матеріалах кримінального провадження наявне письмове доручення заступника начальника СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області про проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_23 .

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Серед завдань кримінального судочинства, визначених ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження.

Тягар доказування відповідно до КПК України покладений на прокурора і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи, чого на думку суду в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, зроблено не було.

Враховуючи вищевказані положення ст. 62 Конституції України, доводи, які наведені вище, суд доходить висновку про наявність підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, для ухвалення виправдувального вироку щодо обвинуваченої ОСОБА_3 безпосередньо за ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки не доведено в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, у зв`язку з виправданням обвинуваченої за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України залишити без розгляду.

При цьому, роз`яснити цивільному позивачу ч. 7 ст. 128 КПК України, згідно якої особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та її виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в її діях складу цього кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що вона згідно ч. 7 ст. 128 КПК України має право пред`явити позов у порядку цивільного судочинства.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1