УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Київ

Справа № 689/900/23

Провадження № 51-1757 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2024 року щодо

ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Золотолин Костопільського району Рівненської області, громадянина України, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 ), раніше не судимого в силу положень ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено покарання із застосуванням положень ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Строк відбування покарання ОСОБА_4 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком молодший сержант ОСОБА_4 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (адреса військової частини та посада згідно з матеріалами справи), у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. ст. 1, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, 07 квітня 2022 року, у ранкову пору (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (адреса згідно з матеріалами справи) та вибув до місця фактичного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, до 13.09.2022, коли добровільно прибув до слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у місті Хмельницькому.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити йоговід відбування призначеного покарання з випробуванням.

На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на те, що суди, призначаючи йомупокарання, не в повній мірі врахували ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, а також те, що він вину визнав, щиро розкаявся, виявив бажання в подальшому продовжувати військову службу, на даний час вважається таким, що раніше не судимий, має статус учасника бойових дій, внаслідок ведення бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції отримав травму, має багато нагород та відзнак керівництва Міністерства оборони України та Президента України.

На думку засудженого, вказані обставини є достатніми підставами для пом`якшення призначеного йому покарання.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 5 ст. 407 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, можливості його звільнення від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Статтею 75 КК України (в редакції Закону № 1576-IXвід 29 червня 2021 року) передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання, а також щодо неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким; ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який раніше не судимий в силу положень ст. 89 КК України, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідно службової характеристики командира військової частини НОМЕР_1 має негативну характеристику.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття, а також те, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, отримав травму під час виконання обов`язків військової служби, внаслідок ведення бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції, має низку нагород, й відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, проаналізувавши та надавши оцінку всім указаним обставинам, призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого щодо можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням та застосування положень ст. 75 КК України, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення обґрунтовано залишив апеляційну скаргу засудженого без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів убачає, що покарання ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень з метою пом`якшення призначеного засудженому покарання у зв`язку з його явною несправедливістю через надмірну суворість, а також для звільнення засудженого від його відбування.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та доданих до касаційної скарги копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3