Провадження № 1-кп/761/3301/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесенні в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001068 від 18.10.2023 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Хабаровськ, рф, з вищою освітою, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України

ВСТАНОВИВ

До провадження Шевченківського районного суду міста Києва від Шевченківської окружної прокуратури міста Києва надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001086, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.10.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.

При проведенні підготовчого судового засідання прокурор вважає за необхідне призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, оскільки він підсудний Шевченківському районному суду міста Києва та складений відповідно до норм КПК України, підстави для повернення обвинувального акту відсутні.

Також прокурором, в порядку ст. 315 КПК України, заявлено клопотання про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, обґрунтовуючи яке прокурор послалася на наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування такого запобіжного заходу до ОСОБА_4 під час досудового розслідування, які не відпали та продовжують існувати на теперішній час.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду та заявив клопотання про його повернення прокурору, з огляду на те, що наявні невідповідності між формулюванням обвинувачення та вчиненим діянням, а також наявні недоліки при складанню реєстру матеріалів.

Щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, зазначив, що жодних підстав для продовження запобіжного заходу немає, підозра ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є необґрунтованою та не підтверджується матеріалами кримінального провадження, ризики на які посилається прокурор у клопотанні необґрунтовані, просив змінити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, а також долучив письмові заперечення на клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, захисником ОСОБА_5 заявлено клопотання про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією.

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала позицію захисника.

Прокурор заперечувала щодо клопотань про повернення обвинувального акту як такі про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією, з огляду на їх необґрунтованість.

Вислухавши думку прокурора, захисника, обвинуваченої, вивчивши матеріали наявного у розпорядженні суду кримінального провадження, заявлені учасниками клопотання, суд вважає, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, підлягає призначенню до судового розгляду, а клопотання захисту про обвинувального акту та про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією, необхідно залишити без задоволення.

Стаття 19 Конституції України закріплює обов`язок усіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому жодному із них не надано права роз`яснювати норми закону, або трактували їх за власним переконанням.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Так, відповідно до ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Виходячи зі змісту ст. ст. 314, 315 КПК України, основною метою проведення підготовчого провадження є визначення судом наявності підстав призначення кримінального провадження до судового розгляду. За результатами проведення підготовчого судового засідання суд має право прийняти обмежене коло рішень (затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, закрити кримінальне провадження, повернути обвинувальний акт, направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності, призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь) та вирішити питання, пов`язані з призначенням кримінального провадження до судового розгляду.

Зокрема, ч.3 ст.314 КПК України передбачає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Щодо клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору суд враховує наступне. Пункт 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 291 КПК України, слід зазначити, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складових: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом закону обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

У свою чергу фактичні обставини викладаються так, як їх встановив прокурор за результатами досудового розслідування і які, на думку останнього, містять важливі для формулювання обвинувачення факти, що підлягають доказуванню в межах даного кримінального провадження. На підставі цього прокурор на власний розсуд здійснює кваліфікацію кримінального проступку із посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.

З цього слідує, що виклад фактичних обставин, а також здійснення правової кваліфікації кримінальних правопорушень в обвинувальному акті є дискрецією сторони обвинувачення, яка не позбавляє сторону захисту права доводити наявність інших обставин, які можуть бути витлумачені на користь обвинуваченого.

Зазначене дає підстави для вважати, що обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстави для повернення обвинувального акту прокурору відсутні, інші обставини, наведені у клопотанні можуть бути перевірені та оцінені судом лише на стадії судового розгляду.

Щодо клопотання сторони захисника ОСОБА_5 про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 114 КПК України, судові справи щодо спорів, що випливають з факту окупації чи правопорушень, пов`язаних з окупацією, відносяться до окремої категорії справ, які розглядаються за відповідними процесуальними нормами з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Справа визнається такою, що пов`язана з окупацією, вмотивованою ухвалою судді.

У разі участі в справі іноземного елемента судові доручення, повістки та інші судові документи вручаються не пізніше ніж за 15 діб до початку процесуальної дії.

Якщо в справах, пов`язаних з окупацією, стороною кримінального провадження або цивільним відповідачем є іноземний суб`єкт державної власності, включаючи його органи, установи чи організації, або іноземна юридична особа, передбачена частиною другою статті 96-4 Кримінального кодексу України, зносини здійснюються через посольство або постійне представництво.

Суд приходить до висновку, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вимог клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією, суду надано не було. Крмі того, суд враховує, що наразі триває стадія підготовки до судового розгляду, клопотання заявлене захисником, не є пов`язаним із відповідною стадією, у зв`язку з чим, суд вважає, що правові підстави для визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією на підставі ст.114 КПК України відсутні, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Також судом враховується і те, що судовий розгляд не розпочався, не було проголошено обвинувальний акт, в той же час, перед вирішенням питання, що справа за обвинуваченням ОСОБА_4 є такою, що пов`язана з окупацією, суд має переконатися в достатній мірі, що таке кримінально каране діяння взагалі мало місце, у зв`язку із чим клопотання є передчасним.

Щодо питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, слід вказати на наступне. Від учасників судового провадження клопотань про здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні не надійшло. Також, на час підготовчого судового провадження, судом не встановлені обставини, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, які могли б бути підставою для ухвалення рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні.

У зв`язку із цим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні, з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід здійснювати у відкритому судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо складу осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, суд дійшов висновку, що кримінальне провадження належить здійснювати за обов`язкової участі прокурора, обвинуваченої та захисників.

З огляду на те, що після роз`яснення обвинуваченій ОСОБА_4 , яка обвинувачується у вчиненні в тому числі особливо тяжкого кримінального правопорушення, права на колегіальний судовий розгляд, остання такого клопотання не заявила, судовий розгляд необхідно здійснювати суддею одноособово.

Кримінальне провадження відповідно до ст. ст. 32, 33 КПК України підсудне Шевченківському районному суду м. Києва, обвинувальний акт складено у відповідності до положень КПК України, суттєвих порушень вимог КПК України при його складанні, які б перешкоджали призначенню до судового розгляду не встановлено, як і підстав для прийняття рішень, передбачених п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, а тому суд приймає рішення про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.

Вирішуючи питання щодо доцільності обрання на час судового провадження обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить із наступного.

Так, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення у відповідності до п.2 ч.3 ст. 283 КПК України, про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду 06.06.2024 року у порядку передбаченому ст. 291 КПК України, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 відповідно до положення ч.2 ст. 42 КПК України набула статусу обвинуваченої у даному кримінальному провадженні.

В межах даного кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинуваченої було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.06.2024 року без визначення розміру застави, в ході чого, досліджувалось питання обґрунтованості підозри повідомленої обвинуваченій з огляду на приписи КПК України.

Крім того, судом враховувались наявні ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_4 передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На думку суду, на даний час, а саме на стадії підготовчого судового провадження, не вбачається підстав для зміни чи скасування, раніше застосованого запобіжного заходу.

Таке рішення суду обґрунтовується тим що, як убачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення за ступенем тяжкості (згідно ст. 12 КК України) відноситься до особливо тяжких кримінальних правопорушень, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої.

Перелік доказів зібраних під час досудового розслідування, що наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування є вагомим, більш детальну оцінку яким суд надасть в ході судового розгляду під час вивчення змісту цих доказів, однак на даній стадії судового провадження, на думку суду цього достатньо для обрання обвинуваченому запобіжного заходу, про який йдеться у клопотання прокурора.

Зокрема, судом враховується міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення винуватості, і саме усвідомлення обвинуваченим цієї обставини, переконливо дає підстави вважати, про існування такого ризику як переховування від суду, незаконного впливу на свідків.

Характеризуючі дані обвинуваченої ОСОБА_4 , яка раніше не судима, наявність місця проживання, не переважають можливих ризиків неправомірної її поведінки. Даних щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченої, який би унеможливлював її утримання у місці попереднього ув`язнення суду не надано.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення, викладені у клопотанні щодо запобіжного заходу, суд керується положенням частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до статті 132, частини четвертої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

З огляду на положення частини третьої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків та спливу строків досудового розслідування.

Відповідно до частини першої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 Кримінального процесуального кодексу України).

Водночас, в силу положень частини другої статті 42 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_4 наразі перебуває у статусі обвинуваченої, тому судом, як зазначалося вище, не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею кримінального правопорушення.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені у частині першій статті 177 Кримінального процесуального кодексу України: ризик переховування від суду та впливу на свідків.

Виходячи із загальних визначень вказаних понять, слід відмітити, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Так, в обґрунтування наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурор наводить наступні доводи: тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, що тяжкість інкримінованого злочинів є вагомим доводом, що збільшує ризик переховування від суду.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Крім того, прокурор посилається на ризик незаконного впливу на свідків. Так, після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту обвинувачена дізналась про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких, на думку сторони обвинувачення підтверджують її вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, які можуть бути допитані у судовому засіданні.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд, виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини перша та друга статті 23, стаття 224 Кримінального процесуального кодексу України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина четверта статті 95 Кримінального процесуального кодексу України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачена знає як їх персональні данні, так і зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, що в свою чергу зможе перешкодити проведенню належного судового розгляду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що ризик незаконного впливу на свідків, та перешкоджання провадженню іншим чином, у цьому кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, що обумовлює необхідність застосування до обвинуваченої запобіжного заходу з метою запобігання цьому ризику.

Суд вказує, що принцип змагальності, як загальна засада кримінального провадження, передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про обрання, продовження або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Харченко проти України», відповідно до якої тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля.

Враховуючи наявні ризики, суд доходить до обґрунтованого переконання, що загальносуспільний інтерес переважає інтереси обвинуваченого на особисту свободу, а тому в даному випадку запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як захід процесуального примусу, є виправданим, оскільки інші запобіжні заходи, не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях підозрюваного, не можуть їм запобігти.

Враховуючи викладені обставини, а також наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Суд визначає максимально можливий строк дії ухвали щодо вказаного виду запобіжного заходу, передбачений статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на обсяг висунутого ОСОБА_4 обвинувачення та відповідну складність справи. При цьому відсутні підстави вважати, що зазначені прокурором ризики зникнуть протягом дії ухвали про обрання запобіжного заходу.

Також, суд враховує, що будь-яких даних про усунення ризиків, наявність яких слугувала підставою для обрання стосовно обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду не надано, у зв`язку з чим суд, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої в ході судового слідства, виконання процесуальних рішень у справі, дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_4 під час розгляду справи, а тому вважає за доцільне продовжити відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави як альтернативного виду запобіжного заходу, суд керується положеннями ст. 183 ч. 4 КПК України, якою визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України, а також враховує встановлені вище обставини, щодо особи обвинуваченої, встановлених ризиків, способу вчинення інкримінованого злочину, та приходить до висновку про недоцільність визначення застави як альтернативного запобіжного заходу на даному етапі судового провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001068 від 18.10.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, який відбудеться у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, о 12 год. 15 хв. 19 червня 2024 року.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювати у відкритому судовому засіданні, суддею одноособово.

В судове засідання викликати прокурора, обвинувачену та захисників.

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання справи за обвинуваченням ОСОБА_4 такою, що пов`язана з окупацією.

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 10 серпня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_7