Справа №590/242/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/246/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

08 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 590/242/22 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 28.07.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Свеса, Шосткинського району Сумської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 , мешканець: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить змінити вирок суду і застосувати ст. 75 КК, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, оскільки раніше він не засуджувався, на обліках у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, де проживає разом із хворою матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду, сам хворіє і потребує оперативного втручання, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, після ДТП відразу викликав швидку. Також вказує і на порушення потерпілою ПДР, наявність яких встановив суд у вироку, він частково відшкодував заподіяну злочином шкоду в сумі 10000 грн потерпілому ОСОБА_11 та 20000 грн його сестрі ОСОБА_12 .

Вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 28.07.2022 ОСОБА_13 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати т/з на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_13 на користь держави витрати за проведення судової експертизи в розмірі 3089,16 грн.

Відповідно вироку суду, 14.01.2022 близько 17-25 ОСОБА_13 , керуючи т/з «ЗАЗ-DAEWOO Sens» р. н. НОМЕР_1 по вул. Центральна в с. Орлівка Шосткинського району Сумської області у напрямку смт. Ямпіль, перебуваючи в районі буд. 9 зазначеної вулиці, порушив вимоги п. 12.2, 12.3 ПДР, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити т/з у межах видимості дороги, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , яка була одягнена у темного кольору одяг без світлоповертальних елементів та рухалась проїзною частиною у попутному для нього напрямку в порушення вимог п. 4.1, 4.4, 4.8, 4.14«а» ПДР. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_14 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються. При цьому після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винними у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, погодився з фактичними обставинами кримінального провадження та надав вичерпні пояснення з приводу обвинувачення, суд першої інстанції, керуючись ст. 349 КПК, обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_11 та даними щодо особи обвинуваченого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_13 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у його апеляційній скарзі.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоч й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно ст. 12 КК є тяжким необережним злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, за місцем мешкання характеризується формально. При цьому суд також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також обставину, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Разом з цим, судом врахована і думка потерпілого, який в суді першої інстанції просив призначити обвинуваченому покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, а також незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті людини.

Колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав як для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання (ст. 69 КК), так і для звільнення останнього від відбування покарання з випробовуванням (ст. 75 КК), а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_13 покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з строком на один рік.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання обвинуваченого на те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся у вчиненому, надавав зізнавальні покази щодо фактичних обставин ДТП, а також порушення ПДР і самою потерплою, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці обставини судом враховані та взяті до уваги при призначенні покарання у сукупності також і з іншими фактичними обставинами провадження.

Що стосується доводів обвинуваченого про відшкодування заподіяної злочином шкоди потерпілому ОСОБА_11 в сумі 10000 грн та 20000 грн його сестрі ОСОБА_12 , з якими була відповідна домовленість з цього приводу, то колегія суддів вважає, що така шкода повинна бути відшкодована в порядку визначеному законом, однак її наявність та розмір 20000 грн не підтверджуються наданими до суду доказами, а сплачена ним сума потерплому ОСОБА_11 в розмірі 10000 грн є не співмірною заподіяній злочином шкоди.

Доводи обвинуваченого про те, що він хворіє і потребує оперативного лікування колегія суддів до уваги не бере, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які застереження щодо неможливості відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства. Не надано апеляційному суду і інформації про те, що обвинувачений по стану свого здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, доводи ОСОБА_13 викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не заслуговують на увагу. Підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено, тому оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 28.07.2022 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4