ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2024 року

м. Київ

справа № 757/34641/21

провадження № 51-5628км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та потерпілого ОСОБА_10 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня

2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судовихрішень

За вироком Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Застосований до засудженого запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком суду законної сили.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання ухваленорахувати з моменту фактичного затримання - з 1 травня 2021 року, при цьому до нього зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково: ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на його користь 500 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і скасування арешту майна у кримінальному провадженні.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 1 травня 2021 року, приблизно о 02:31 ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, їхав за кермом автомобіля «Infinity G25» по проїзній частині бульв. Лесі Українки

в м. Києві зі швидкістю не менше 88 км/год, що перевищувала максимально дозволену на цій ділянці дороги - 50 км/год. Крім нього, у транспортному засобі на передньому правому і задньому сидіннях перебували пасажири ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно.

Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, оскільки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався зі значним перевищенням максимально дозволеної швидкості, створюючи небезпеку життю і здоров`ю громадян, позбавивши себе можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, наближаючись до будинку № 5 по бульв. Лесі Українки, не впорався з керуванням транспортним засобом, не зміг відповідно зреагувати на зміну конфігурації дороги, унаслідок чого виїхав за межі проїзної частини ліворуч, де відбулося перекидання транспортного засобу на дах із наїздом на дерева й опору світлофорного об`єкта.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 липня 2023 року апеляційну скаргупотерпілого ОСОБА_10 залишив без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 частково задовольнив.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 змінив у частині призначеного покарання.

Постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років

В іншій частині вирок залишенобез змін.

Вимоги і доводи осіб, які подали касаційні скарги, та заперечення учасників

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Своє прохання мотивує тим, що апеляційний суд у ході призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж покарання призначене місцевим судом, не врахував тяжкості скоєного злочину, настання незворотних наслідків у виді смерті потерпілої, а також того, що засуджений не визнав своєї вини, хоча допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за їх недотримання. Крім того, за весь час як досудового слідства, так і судового провадження не вживав належних заходів для відшкодування заподіяної потерпілому ОСОБА_10 шкоди. Стверджує, що апеляційний суд не врахував позиції представника потерпілого ОСОБА_10 , який зазначав про невідшкодування заподіяної потерпілому шкоди та просив призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Потерпілий ОСОБА_10 також звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду. Зазначає, що під час постановлення ухвали суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував підстав, з яких дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_7 більш м`якого покарання.

Так, на думку потерпілого, колегія суддів апеляційного суду не дала належної оцінки тому, що засуджений керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння і грубо порушив низку вимог, передбачених Правилами дорожнього руху, чим створив загрозу для життя та здоров`я як пасажирів автомобіля, яким він керував, так і інших учасників дорожнього руху, а також не зважила на наслідки ДТП - смерть потерпілої.

Потерпілий вважає, що апеляційний суд не дав обґрунтованої оцінки його доводам в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 вже притягався до адміністративної відповідальності, не визнав своєї вини, вчинив порушення низки приписів, передбачених Правилами дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння, намагаючись втекти від поліцейських та уникнути можливої відповідальності. На його переконання, колегія суддів апеляційного суду обмежилася поверховою оцінкою особи засудженого, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.

Крім того, зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, оскільки він погодився з висновками місцевого суду щодо наявності у засудженого такої пом`якшуючої покарання обставини, як часткове відшкодування шкоди. Водночас стверджує, що колегія суддів залишила поза увагою відсутність у матеріалах судової справи доказів про відшкодування йому шкоди, та, відмовляючи йому в задоволенні апеляційної скарги в частині відшкодування матеріальної шкоди, вказала на доведення стороною захисту того, що витрати на поховання ОСОБА_11 були понесені саме ОСОБА_8 - матір`ю потерпілої, якій і було їх відшкодовано. Однак потерпілий стверджує, що апеляційний суд проігнорував його доводи про те, що ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні не була визнана потерпілою та не заявляла цивільного позову. Тому вважає хибним висновок апеляційного суду про наявність пом`якшуючої покарання засудженого обставини - часткового відшкодування шкоди.

Також наголошує, що під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд формально поставився до його доводів про моральні страждання, внаслідок чого неправильно визначив розмір моральної шкоди.

Потерпіла ОСОБА_8 направила до Суду заперечення, в яких просила касаційні скарги прокурора та потерпілого залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни. Своє прохання мотивувала тим, що під час досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження стосовно

ОСОБА_7 її не було визнано потерпілою, після смерті дочки вона перебувала у важкому емоційному стані та, усвідомлюючи, що ОСОБА_7 також важко переживає смерть коханої людини, навіть не думала про грошову компенсацію від нього. Вказала, що жодні грошові кошти їй не повернуть дочку. Однак цим скористався її колишній чоловік ОСОБА_10 і його було визнано потерпілим, хоча він не проживав на той час з ними і не є рідним батьком ОСОБА_11 (удочерив її у віці 12 років). Вказує, що останнім часом вони разом із дітьми проживали окремо і всі витрати на їх існування вона забезпечувала самостійно. Крім того, посилається на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2023 року (справа № 755/7582/21), залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, яким установлено факт того, що вони із ОСОБА_10 із січня 2015 року не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Зазначає, що її дочка ОСОБА_11 проживала увесь час разом з нею, а зі своїм батьком ОСОБА_10 бачилася не часто. Стверджує, що її дочка перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_7 , а тому засуджений так само зазнав велику втрату у зв`язку з подією, що сталася. Указує, що засуджений після трагічних подій усіляко підтримував її, відшкодував усі матеріальні витрати на поховання дочки. Наразі вона спілкується з ОСОБА_7 та перебуває з ним у добрих стосунках. У зв`язку з вищевказаним вважає ухвалу апеляційного суду законною і просить залишити її без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у повному обсязі підтримав касаційну скаргу представника органу

публічного обвинувачення, а також частково підтримав касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_6 , засуджений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення касаційних скарг прокурора і потерпілого

ОСОБА_10 , просили залишити оскаржуване судове рішення без зміни.

Іншим учасникам судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило.

Межі розгляду кримінального провадження в касаційному суді

За змістом ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Під час вирішення питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

У ході перевірки доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

У зв`язку з цим Верховний Суд позбавлений можливості давати оцінку доводам потерпілого ОСОБА_10 у касаційній скарзі, який в аспекті обґрунтування своєї позиції щодо призначення апеляційним судом необґрунтовано м`якого покарання засудженому стверджує про порушення ОСОБА_7 до ДТП низки вимог, передбачених Правилами дорожнього руху, через що він намагався втекти від поліцейських та уникнути можливої відповідальності. Водночас як з вироку місцевого суду, так і з ухвали апеляційного суду вбачається, що ці суди не встановили таких фактичних обставин кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 .

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, позиції захисника ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , перевіривши касаційні скарги прокурора і потерпілого ОСОБА_10 , заперечення потерпілої ОСОБА_8 , матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим

і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Зважаючи на вимоги ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора зводяться фактично до тверджень про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, що, на думку сторони публічного обвинувачення, полягає в безпідставному пом`якшенні апеляційним судом покарання ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_10 у своїх доводах, крім тверджень про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, висловлює незгоду з висновками апеляційного суду щодо обсягу відшкодування шкоди, заявленої ним у межах поданого цивільного позову.

Однак Суд дійшов висновку, що позиції прокурора і потерпілого ОСОБА_10 є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статей 50, 65 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст. 53 цього Кодексу;2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 в апеляційному порядку, дотримався вказаних вимог процесуального закону та дійшов правильного висновку, що призначене винному покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК, хоча і не виходить за межі санкції статті, проте є явно несправедливим через суворість.

Зокрема, колегія суддів зважила на встановлені судом першої інстанції конкретні обставини кримінального провадження, характер та наслідки скоєного, що було покладено в основу пред`явленого обвинувачення та вплинуло на кваліфікацію діяння за відповідною статтею Особливої частини КК.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, є особою молодого віку, злочин ним вчинений з необережності, а також позицію потерпілої ОСОБА_8 . Крім того, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючої покарання засудженого обставини - часткового відшкодування шкоди та відсутності обтяжуючих покарання обставин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

У цьому аспекті неспроможними є доводи касаційної скарги потерпілого

ОСОБА_10 про те, що апеляційний суд проігнорував його доводи стосовно того, що ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні не була визнана потерпілою та не заявляла цивільного позову, а тому, на його думку, висновок колегії суддів про наявність часткового відшкодування шкоди як пом`якшуючої покарання обставини є хибним.

Так, з матеріалів судової справи убачається, що ОСОБА_8 , яка є матір`ю загиблої ОСОБА_11 , на стадії апеляційного розгляду була визнана потерпілою (т. 5,

а. с. 214) та повідомила суду, що їй дійсно було відшкодовано витрати на поховання дочки - ОСОБА_11 . Під час касаційного розгляду вона підтвердила, що не має будь-яких претензій до засудженого щодо відшкодування їй матеріальної або моральної шкоди, а також просила залишити ухвалу апеляційного суду стосовно засудженого без зміни.

За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК, що таке покарання узгоджується з положеннями статей 50, 65 КК, є законним і справедливим, воно буде відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Зважаючи на вищевказане, Суд доходить висновку, що у цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту оскаржуваного судового рішення, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад та є очевидно несправедливим через м`якість.

Стосовно доводів у касаційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 про неправильне вирішення апеляційним судом питання щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У ході визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, саме цими нормами керувався суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок місцевого суду в частині розгляду цивільного позову.

Так, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що завдані потерпілому ОСОБА_10 моральні страждання внаслідок смерті його дочки, що стали причиною душевних хвилювань та страждань, змінили звичний для нього розпорядок життя і будуть компенсовані шляхом стягнення з ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 500 000 грн.

Водночас засади розумності, виваженості та справедливості судом було дотримано.

З урахуванням цих засад, а також конкретних обставин кримінального провадження, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність залишення без змін розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого

ОСОБА_10 та буде достатньою для компенсації його моральних страждань.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність

позовних вимог ОСОБА_10 щодо відшкодування йому матеріальних збитків, оскільки він не надав доказів того, що саме він поніс витрати, пов`язані з похованням ОСОБА_11 , а також не надав доказів розміру таких витрат, що позбавило суд першої інстанції можливості оцінити обґрунтованість відповідних позовних вимог, з чим погодився апеляційний суд. Слід зауважити, що під час касаційного провадження потерпілий ОСОБА_10 також не надав жодних документів, які б підтверджували доводи його касаційної скарги в цій частині та свідчили б про незаконність ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Разом з цим сторона захисту довела, що витрати на поховання ОСОБА_11 понесені саме ОСОБА_8 , якій вони були відшкодовані, що підтверджується матеріалами судової справи (т. 1, а. с. 152-170; т. 4, а. с. 115-116).

Інші доводи касаційних скарг, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

У касаційній скарзі потерпілого містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Матеріали провадження не містять даних про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних скарг прокурора та потерпілого немає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3