УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 369/1563/22

провадження № 51 -1962ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нетішин Хмельницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 2861 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 2861 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 вказано рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні у розмірі 3432 грн. 40 коп.

Вироком суду його визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

03 грудня 2021 року близько 01 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Volkswagen Transporter», д.н. НОМЕР_1 , здійснював рух проїзною частиною вулиці Київської в с. Шевченкове Бучанського району Київської області. Проїжджаючи ділянку дороги навпроти будинку АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_5 , діючи в порушення вимог п. п. 2.9, 12.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини дороги, де відбувся наїзд на перешкоду - металеву бар`єрну огорожу, яка встановлена вздовж узбіччя проїзної частини вулиці Київської. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Volkswagen Transporter» ОСОБА_6 отримав тілесне ушкодження, яке відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , порушує питання про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Просить змінити вирок та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді мінімального арешту із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, або скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , не в повній мірі врахував пом`якшуючі обставини, а саме дані про те, що він щиро розкаявся у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та добровільно відшкодував потерпілому шкоду.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за

ч. 2 ст. 2861 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Частиною 1 статті 69 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженій особі більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 2861 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 8 років.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено, оскільки ОСОБА_5 шкодував про вчинене, проте щирого каяття не виявив, а вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, в даному випадку є кваліфікуючою ознакою складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 2861 КК України. Також судом враховано позицію потерпілого, позитивні характеристики ОСОБА_5 , його активну громадську позицію, сталі соціальні зв`язки та перебування на утриманні неповнолітньої дитини.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто в мінімальному розмірі, що визначений санкцією ч. 2 ст. 2861 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які в частині застосування ст. 69 КК України, є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Апеляційний суд урахував обставини кримінального правопорушення, те, що обвинувачений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, чим поставив у небезпеку не лише своє життя, а й життя потерпілого, який перебував з ним у автомобілі, та інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до ДТП, в результаті якого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, і дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі обставини, які, на думку захисника, дають підставі для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, не мають вирішального значення і не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого засудженим кримінального правопорушення у сфері безпеки руху.

Так, суд другої інстанції, перевіряючи вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , належним чином перевірив доводи щодо безпідставного невизнання судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Зокрема, суд зазначив, що засуджений хоча і жалкує що відбулася вказана подія, проте свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, за встановлених судом обставин, визнає частково, заперечує як факт перебування у стані алкогольного сп`яніння так і факт порушення ним правил дорожнього руху.

Отже, суд апеляційної інстанції, виходячи з конкретних обставин зазначеної справи, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, ступінь отриманих тілесних ушкоджень потерпілим, ставлення обвинуваченого до скоєного, зазначив, що призначене мінімальне покарання ОСОБА_5 є обґрунтованим, необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а тому за відсутності обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням особи обвинуваченого, не вбачає достатніх підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості та можливості застосування вимог ст. 69 КК України за доводами касаційної скарги захисника та матеріалами провадження не вбачається.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення та призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3