Справа № 126/1087/24
Провадження №11-кп/801/825/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000063 від 22.04.2024,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 03 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Деребчин Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацевлаштованого, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 03 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначено йому покарання у виді громадських робіт строком 150 (сто п`ятдесят) годин.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 07 травня 2024 року виправлено описку допущену у вироку Бершадського районного суду Вінницької області від 03 травня 2024 року, вказавши у резолютивній частині вірну статтю КК України за якою засуджено ОСОБА_7 ч. 2 ст. 125 КК України, замість невірної ч. 1 ст. 12 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_7 21.04.2024 близько 23:30 год. прийшов до місця проживання ОСОБА_8 , що у АДРЕСА_2 , з метою з`ясування стосунків.

В цей час, в житловому будинку перебували ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Коли вони виходили з будинку, ОСОБА_7 знаходячись біля ОСОБА_8 , на ґрунті неприязних відносин, умисно, протиправно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, підставив підніжку та штовхнув ОСОБА_8 в грудну клітину внаслідок чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом впали на землю.

В подальшому, лежачи на землі розпочали боротьбу між собою, в ході якої ОСОБА_7 вкусив ОСОБА_8 за великий палець на лівій руці, при цьому сильно стиснувши зуби. Продовживши боротьбу, ОСОБА_7 лежачи спиною на землі, великими пальцями на обох руках натиснув ОСОБА_8 на повіки обох очей.

Своїми діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді укушено - рваної рани нігтьової фаланги першого пальця лівої кісті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та тілесні ушкодження у вигляді синців на верхніх повіках обох очей, лінійних саднин та подряпин на спині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Зазначені обставини були встановлені органом досудового розслідування, учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися, про що подана відповідна заява обвинуваченого ОСОБА_7 за участю захисника - адвоката ОСОБА_12 , у якій обвинувачений беззаперечно визнав свою вину у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та повідомив, що ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження. Крім того, обвинувачений та захисник не заперечували та надали згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

До обвинувального акту також додано заяву потерпілого ОСОБА_8 згідно з якою він згодний із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження та дає згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з оскаржуваним вироком, обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій, просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначення покарання, призначивши йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень.

Свої вимоги мотивує тим, що через розгляд обвинувального акту в спрощеному порядку не зміг долучити медичні документи, які унеможливлюють виконання покарання у виді громадських робіт через стан здоров`я. Зазначає, що вказані документи будуть надані після їх отримання, а тому вважає, що йому необхідно призначити покарання у виді штрафу в межах санкції статті. На переконання обвинуваченого, відсутність офіційного працевлаштування не є перешкодою для призначення покарання у виді штрафу, оскільки відразу після його призначення він готовий сплатити штраф, адже неофіційно працює на період стажування.

Окрім цього, обвинувачений звертає увагу на відсутність обставин, які обтяжують покарання, та просить визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину.

У судове засідання обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_12 не з`явилися, про судовий розгляд повідомлялися шляхом надсилання повідомлення на електронну пошту як обвинуваченого, так і захисника.

Потерпілий ОСОБА_8 у судове засідання також не з`явився, про судовий розгляд повідомлений належним чином.

Прокурор ОСОБА_6 не заперечував щодо проведення судового розгляду у відсутність належним чином повідомлених обвинуваченого, захисника та потерпілого, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення процесуального становища обвинуваченого, проте заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вказав, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.50, ст.65 КК України, а тому відсутні підстави для його зміни.

За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, а також у зв`язку з відсутністю заперечень учасників, які з`явилися в судове засідання, апеляційний розгляд відбувся у відсутність обвинуваченого, захисника та потерпілого.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України колегія суддів перевіряє судове рішення в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, кваліфікація його дій та фактичні обставини кримінального провадження в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються. Обвинуваченим даний вирок оскаржується тільки в частині призначення покарання.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 було розглянуто судом у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження у відповідності до вимог статей 381-382 КПК України, оскільки обставини, встановлені органом досудового розслідування, не оспорювалися обвинуваченим та його захисником, що підтверджується заявою від 30.04.2024, у якій обвинувачений ОСОБА_7 у присутності захисника - адвоката ОСОБА_13 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зазначив про згоду із встановленими дізнанням обставинами та ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з частиною другою ст. 302 КПК України, а також про згоду з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні (Т.1 а.п.9-10).

Істотних порушень параграфа 1 глави 30 КПК України, якою регламентовано порядок проведення спрощеного провадження щодо кримінальних проступків, апеляційним судом не встановлено.

За правилами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, у разі ухвалення обвинувального вироку.

На переконання апеляційного суду, вказаним вимогам закону оскаржуваний вирок відповідає в повному обсязі, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому надто суворого покарання, без належного врахування судом стану його здоров`я, неофіційного працевлаштування, наявності щирого каяття та активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення, відсутності обставин, які обтяжують покарання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Даючи оцінку особі обвинуваченого, апеляційним судом установлено, що ОСОБА_7 народився в с. Деребчин Шаргородського району Вінницької області, проживає в АДРЕСА_1 , є громадянином України, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Своєї сім`ї не створив, має лише середню освіту, відомостей про отримання жодної спеціальності та наявність офіційної постійної роботи в матеріалах кримінального провадження немає.

Таким чином, відсутність у обвинуваченого належної освіти, звичайних етичних правил поведінки у суспільстві при спілкуванні з іншою людиною, стриманості та поважного відношення до кожної людини, її людської гідності, на переконання апеляційного суду, привели ОСОБА_7 до вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Згідно із ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України покарання, районний суд із достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК є кримінальним проступком, обставини та наслідки вчиненого, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, тобто до кримінальної відповідальності притягується вперше, неодружений, офіційно непрацевлаштований, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком законно і обґрунтовано застосував альтернативний вид покарання у виді громадських робіт у розмірі, визначеному нижньою межею санкції ч.2 ст.125 КК України, яка не є максимальною, а відтак і не надто суворою, як помилково вважає обвинувачений.

Відповідно до ст. 56 КК України громадські роботи - вид кримінального покарання, яке полягає у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

Громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день.

Громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Доводи обвинуваченого про незадовільний стан здоров`я нічим не підтверджені, а тому жодним чином не спростовують цілком законних та достатньо обґрунтованих висновків суду в частині призначеного йому виду та розміру покарання. У матеріалах кримінального провадження відсутні медичні документи, які підтверджують, що за станом здоров`я ОСОБА_7 не в змозі відбувати зазначений вид покарання. До того ж, такі документи обвинуваченим не долучено до апеляційної скарги та не надано апеляційному суду під час судового засідання, оскільки обвинувачений, будучи належним чином повідомленим не з`явився у судове засідання.

Апеляційний суд також не погоджується з доводами обвинуваченого про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.

За правилами ст.66 КК України сприянням розкриттю кримінального правопорушення є добровільні дії, які вчиняються у формі повідомлення правоохоронним органам або суду відповідних фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто ініціативним та енергійним.

Водночас матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 таких переконливих даних не містять. На переконання апеляційного суду, формальна участь обвинуваченого в процесуальних діях під час проведення дізнання без належних даних у матеріалах кримінального провадження про надання ОСОБА_7 реальної допомоги органам правосуддя в з`ясуванні тих обставин вчинення кримінального проступку, які мають істотне значення для повного його розкриття, є свідченням відсутності активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, у розумінні обставини, що пом`якшує покарання.

При цьому надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження, на переконання апеляційного суду, також не є свідченням активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення, оскільки об`єктивно нівелюються тяжкістю скоєного кримінального проступку, його суспільною небезпечністю, а саме послідовними свідомими діями обвинуваченого ОСОБА_7 , які полягали в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_8 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Окрім цього, на момент ухвалення обвинувального вироку дані про те, що обвинувачений ОСОБА_7 неофіційно працевлаштований та спроможний сплатити штраф, який передбачений санкцією інкримінованої статті, у матеріалах кримінального провадження відсутні, як і відсутні вказані дані під час апеляційного розгляду.

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що такий вид покарання не зможе бути виконаний обвинуваченим самостійно через відсутність джерела доходу, а участь інших осіб, у тому числі і матеріальна допомога в оплаті штрафу, буде суперечити поняттю покарання як такого, визначеному ч.1 ст.50 КК України, згідно із якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

На переконання апеляційного суду, покарання у виді громадських робіт буде частиною громадського контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_7 та краще його дисциплінує, ніж покарання у виді штрафу, яке є занадто м`яким, і не наведе його на роздуми про переоцінку своїх дій та необхідність обрання правильної моделі поведінки у цивілізованому суспільстві, де конфліктні ситуації між людьми не вирішуються за допомогою фізичної сили. Зрештою, зважаючи на фактичні обставини даного провадження, апеляційний суд не вважає покарання у виді штрафу таким, яке зможе позитивно вплинути на обвинуваченого ОСОБА_7 , змінити його посткримінальне мислення, допомогти контролювати власні емоції, власну злість та неприязнь, яка виплеснулась у вигляді фізичного насилля до іншої особи.

Відтак, призначене місцевим судом покарання у виді громадських робіт строком 150 годин є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених обвинуваченим дій, переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність і вмотивованість наведених висновків суду першої інстанцій, у апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, апеляційні доводи обвинуваченого про пом`якшення призначеного покарання слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення покарання за вчинення кримінального правопорушення стосовно здоров`я особи.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку, у матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 03 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4