Справа № 154/247/23 Провадження №11-кп/802/202/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000745 від 17.12.2022 року, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 листопада 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Городно Любомльського району Волинської області, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, працюючого електромеханіком у ФОП « ОСОБА_11 », раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді виправних робот на строк 2 (два) роки з відрахуванням десяти відсотків із суми заробітку обвинуваченого в доход держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов прокурора Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_12 в інтересах держави в особі Управління бюджету та фінансів виконавчого комітету Володимирської міської ради до ОСОБА_7 про стягнення витрат за лікування потерпілого від злочину, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Управління бюджету та фінансів виконавчого комітету Володимирської міської ради 31048 (тридцять одна тисяча сорок вісім) гривень 03 копійки, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування ОСОБА_10 , як потерпілого від злочину, зарахувавши на розрахунковий рахунок за наступними реквізитами: IBAN: НОМЕР_1 , код платежу 2406030 (відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину скоєного ОСОБА_7 ), ЄДРПОУ отримувача 38009371, отримувач: бюджет Володимирської міської ТГ, отримувач коштів: ГУК у Волинській області/м.Володимир-Волинський/2406030, банк отримувача: казначейство України (ЕАП).

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення.

В іншій частині позову відмовлено.

Речові докази у справі: автомобіль марки «Volvo V50», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, що розташований за адресою: Волинська область, місто Володимир, вулиця Соборна, 6 повернути власнику ОСОБА_13 .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-23/130-ІТ від 27.03.2023 року, в сумі 3020,48 гривень.

Скасовано арешт на автомобілем марки «Volvo V50», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_13 , накладений ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2022 року.

Згідно вироку суду, 16.12.2022 року, близько 19 години 40 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Volvo V50», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись автодорогою Р-15, сполученням «Ковель-Жовква», в межах населеного пункту міста Володимир, по вулиці Ковельській, у напрямку міста Ковель, неподалік будинку № 185, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_10 , не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати дорогу останньому, в результаті чого скоїв наїзд на ОСОБА_10 , який переходив проїжджу частину вулиці Ковельської по нерегульованому пішохідному переходу, зліва на право, відносно руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритий уламковий злам кісток правої гомілки в середній третині, садно обличчя, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.2.3 «б», п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

- п.2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п.18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України (а.с.175-177).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 вказує на те, що вирок суду в частині встановлення обставин та винності ОСОБА_7 у його скоєнні та доведеності його провини є законним та обґрунтованим. Він не згоден з вироком суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 у виді виправних робот на строк 2 (два) роки з відрахуванням десяти відсотків із суми заробітку обвинуваченого в доход держави, вважає його надто м`яким та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Вказує на те, що при призначенні покарання суд не врахував особливості вчинення конкретного злочину ОСОБА_7 і особу обвинуваченого, обставини що його характеризують.

Вважає, що щире каяття не знайшло свого підтвердження ані протягом досудового розслідування, ані під час судового розгляду, оскільки щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Підсудним ОСОБА_7 добровільно не відшкодована матеріальна і моральна шкода в повному обсязі, завдана кримінальним правопорушенням.

Також обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка схильна до вчинення кримінальних правопорушень та адміністративних правопорушень. Обвинувачений ОСОБА_7 тричі до скоєння ДТП в якій був травмований потерпілий ОСОБА_14 притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, але на шлях виправлення не став.

Під час розгляду справи представник потерпілого висловлював свою позицію стосовно призначення покарання обвинуваченому, яка полягала в наступному: застосувати до ОСОБА_7 найсуворіше покарання, оскільки він належних висновків для себе не зробив, щиро не кається у скоєному, та протязі тривалого часу добровільно завдану шкоду не відшкодував. Суд при винесенні вироку не врахував позицію представника потерпілого щодо призначення ОСОБА_7 максимального покарання, в той час як обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, ступінь провини, обставини, які характеризують особу, дають всі підстави для застосування максимального терміну покарання.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. В іншій частині вирок залишити без змін (а.с.186-188).

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду 27.02.2024 року надійшло клопотання про здійснення судового провадження без його участі, його інтереси буде представляти захисник ОСОБА_9 , доводи апеляційної скарги підтримує, просить апеляційну скаргу задовольнити (а.с.216). Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_10 . Його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; представника потерпілого, який свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; прокурора, яка заперечила доводи апеляційної скарги, вважає вирок суду першої інстанції законним та належним чином мотивованим; думку обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі висунотого йому обвинувачення, ускоєному щиро кається, просив суворо його не карати. Зазначив, що він частково відшкодував потерпілому матеріальну шкоду у розмірі 7000,00 гривень на придбання нових навушників, і готовий відшкодувати іншу частину завданої потерпілому матеріальної шкоди, у разі її належного обґрунтування, а також моральну шкоду в розмірі 20000,00 гривень. Також вказав, що після дорожньо-транспортної пригоди він намагався відшкодувати потерпілому шкоду, але той відмовився.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого про допущення судом першої інстанції порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення покарання, то вони на думку колегії суддів є не обґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 року та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005 року, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 року суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

На переконання колегії суддів судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у повному визнанні вини, щиросердному розкаянні, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий (а.с.122), працює (а.с.113), позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.124), а також досудову доповідь органу пробації, який ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства оцінює як низький та вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (а.с.78-80).

Крім цього апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 під медичним наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався (а.с.114).

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Місцевим судом вірно встановлено, що обвинувачений, як під час досудового розслідування так і в ході судового розгляду повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, сприяв розслідуванню та встановленню обставин ДТП, засуджує свою поведінку, просить вибачення у потерпілого, після ДТП відшкодував потерпілому частину завданих йому матеріальних збитків, повністю визнає позовні вимоги прокурора про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, а також частково позовні вимоги потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання у межах, передбаченої санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 10% від суми заробітку обвинуваченого на строк 2 роки, яке не є ні найм`якшим, ні найсуворішим видом покарання, визначеним санкцією інкримінованої йому статті закону України про кримінальну відповідальність.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило середньої тяжкості ушкодження. Також встановлено судом, що керування транспортними засобами не є основним джерелом доходу та засобом для існування обвинуваченого, тому прийшов до висновку про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На переконання суду першої інстанції таке поєднання основного та додаткового покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

В ході розгляду справи апеляційним судом стороною захисту надано докази на підтвердження часткового відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 25000 гривень (а.с.221). Апеляційний суд звертає увагу на те, що на даний час потерпілий відмовився надати обвинуваченому будь-які реквізити для перерахунку йому коштів для відшкодування моральних збитків, а тому обвинувачений був змушений відшукувати інші законні способи такого відшкодування.

Щодо доводів представника потерпілого в апеляційній скарзі про те, що при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції не врахована їх позиція, апеляційний суд зазначає наступне.

Думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Доводи представника потерпілого про те, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття, не заслуговують на увагу, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, у матеріалах провадження наявні дані на підтвердження вчинення ОСОБА_7 зазначених дій, оскільки останній виявив критичне ставлення до своєї поведінки, вину визнав в повному обсязі, частково відшкодував завдану шкоду потерпілому. В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання та засуджував свою поведінку, намагався відшкодувати завдану шкоду, крім того, не оспорював фактичних обставин справи, а тому розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції відбувся в порядку ст.349 КПК України.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання, призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі представника потерпілого, апеляційний суд не вбачає.

Отже, призначене судом покарання ОСОБА_7 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто м`яким, колегія суддів не вбачає.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, у зв`язку з чим апеляційну скаргу представника потерпілого слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 листопада 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді