Справа № 297/760/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.07.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/170/20, за апеляційною скаргою прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Берегово, мешканець АДРЕСА_1 , без освіти, неодружений, непрацюючий, судимий 10.01.2018 Берегівським районним судом Закарпатської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин, засуджений:

- за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 01(оди) рік.

На підставі ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.02.2018 - 80 (вісімдесят) годин громадських робіт, перевівши їх у десять діб обмеження волі, й остаточно до відбування ОСОБА_9 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 01(один) рік 10 (десять) діб.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю у 02 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу Берегівського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

Згідно вироку ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2018 ОСОБА_9 засуджений за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин. 10.02.2018 вказаний вирок набрав законної сили. 15.02.2018 копія розпорядження та вироку відносно ОСОБА_9 надійшла до Берегівського РВ з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, де його 27.02.2018 ознайомлено з вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2018, а також порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт про, що відібрана від нього відповідна письмова підписка.

-2-

Для виконання призначеного покарання ОСОБА_9 було направлено для виконання громадських робіт до Великобийганської сільської ради, с. Велика Бийгань, вул. Головна, 61, де з 01.03.2018 він, відповідно до встановленого графіку, мав приступити до виконання призначеного йому покарання.

Незважаючи на це, в порушення вимог ст. 37 КВК України, ОСОБА_9 обов`язки щодо відбування призначеного вироком покарання не виконав, а саме з 01.03.2018 по 04.04.2018 без поважних причин жодного разу не з`явився до Великобийганської сільської ради для відбування покарання у виді громадських робіт.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини і правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 389 КК України, просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 389 КК України покарання із застосуванням вимог ст. 71, 72 КК України у виді арешту на строк 03 (три) місяці 15 (п`ятнадцять) днів. В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, не врахував того, що обвинувачений раніше ухилявся від відбування покарання, за що і притягується до кримінальної відповідальності, а тому безпідставно звільнив його від відбування покарання знову без обґрунтування застосування положень ст. 75 КК України. Разом з тим, покарання у виді обмеження волі є найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, а тому з урахуванням того, що ОСОБА_9 вину визнав, розкаявся у вчиненому, йому слід призначити більш м`яке покарання, з передбачених санкцією статті за якою його засуджено.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого. При цьому, враховується, що обвинувачений ОСОБА_9 належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від нього не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу та просила змінити вирок суду й звільнити обвинуваченого від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України , пояснення захисника-адвоката ОСОБА_6 про необґрунтованість апеляційної скарги та законність вироку суду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 389 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників кримінального провадження, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_9 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Діяння ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 389 КК України кваліфіковано правильно, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

-3-

Доводи прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а також неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07.112018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд призначаючи ОСОБА_9 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії кримінальних правопорушень невеликої тяжкості, визнав щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

-4-

Крім того, судом першої інстанції правильно взято до уваги висновок органу пробації, в якому зазначено, що виправлення ОСОБА_9 можливе без реального позбавлення або обмеження волі.

Виходячи з цих обставин, суд першої інстанції, призначив покарання у межах санкцій статті обвинувачення, та обгрунтовано застосував при призначенні остаточного покарання вимоги ст. 71, 72 КК України.

За наявності сукупності всіх обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_9 можливе без реального обмеження його волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, підстав для зміни цього покарання апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора про неналежне врахування судом при призначенні покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України особи обвинуваченого, зокрема, наявність у нього судимості та ухилення його від відбування покарання, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере, оскільки усі дані про особу обвинуваченого, були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду, в тому числі щодо наявності попередньої судимості.

За змістом ст. 75 КК України обвинувачений може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З вироку суду вбачається, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання і звільнення його від відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК України, беручи до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; обставини кримінального провадження; особу обвинуваченого, який у вчиненому щиро розкаюється, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення покарання обвинуваченому не вбачає.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_9 більш м`якого виду покарання, з передбачених санкцією статті, за якою його засуджено, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_9 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим.

Також слушними є доводи прокурора про наявність підстав для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, відноситься до кримінальних проступків, за яке передбачено покарання у виді пробаційного нагляду на строк до трьох років або обмеження волі на той самий строк.

-5-

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України ОСОБА_9 вчинив в період з 01.03.2018 до 04.04.2018, також відсутні відомості про те, що ОСОБА_9 у період з 04.04.2018 до 04.04.2021 вчинив інше кримінальне правопорушення, не надані такі данні й суду апеляційної інстанції, а тому перебіг строків давності не переривався. Також, відсутні будь-які відомості про зупинення досудового чи судового провадження у зв`язку з ухиленням ОСОБА_9 від досудового розслідування або суду. Тому підстав уважати, що строки давності були зупинені, а отже вони на даний час не спливли, немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

За таких обставин, станом на день постановлення апеляційним судом рішення трирічний строк притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України закінчився, обвинувачений ОСОБА_9 заяв чи клопотань про звільнення його від кримінальної відповідальності не подавав, а тому на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, з урахуванням п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2018 щодо ОСОБА_9 підлягає самостійному виконанню, а вказівка про призначення покарання із застосуванням ст. 71, 72 КК України виключенню з резолютивної частини вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018 щодо ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК Українизмінити.

-6-

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 389 КК України від відбування призначеного покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018.

Виключити з резолютивної частини вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018 вказівку суду на призначення покарання із застосуванням ст. 71, 72 КК України.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2018 щодо ОСОБА_9 виконувати самостійно.

В решті вирок Берігівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018 щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді