Провадження №11-кп/801/253/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання : ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000099 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Житомира, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_6

захисника : ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 111 КК України скасувати в частині призначеного покарання через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок та засудити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 110 КК України у виді 8 року позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід державі, за ч. 1 ст. 111 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід державі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого більш суворим та призначити остаточно

покарання у вигляді чотирнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.

В решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просив вирок Іменем України Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2023 року, яким було визнано винним та засуджено ОСОБА_8 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 110, ч. 1 ст. 111 КК України скасувати та постановити виправдувальний вирок, а кримінальне провадження закрити.

У випадку визнання винним обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення - злочину за відповідною статтею КК України, призначити ОСОБА_8 покарання з застосуванням статті 69 КК України з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, а саме: активне сприяння органу досудового розслідування, щире каяття, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, має на утриманні батьків похилого та пенсійного віку, на обліках психіатра та нарколога не перебував, мав належну процесуальну поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження в суді, добровільно на всі виклики слідчого з`являвся до СВ УСБУ у Вінницькій області, своїми діями не перешкоджав встановленню істини у справі тощо.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 111 КК України скасувати , кримінальне провадження №0000099 від 30.05.2022 року закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України .

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 111 КК України та призначено йому покарання:

за ч. 2 ст. 110 КК України у вигляді восьми років позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 111 КК України у вигляді чотирнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.

На підставі ч1 ст.70 КК України ОСОБА_9 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначити остаточне покарання у вигляді чотирнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту набуття даним вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення у даному кримінальну провадженні з моменту затримання 11.07.2022 року до набуття вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 процесуальні витрати на проведення експертизи в сумі вісімнадцять тисяч вісімсот сімдесят сім гривень на користь держави.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_10 вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн- засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

-вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

-бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

-блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

-напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

-застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

-дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

-засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

З гідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади рф та службових осіб з числа керівництва зс рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і зс рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування чорноморського флоту рф на території України - в АДРЕСА_2 .

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та зс рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців зс рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та російської федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи генерального штабу збройних сил російської федерації (далі гш зс рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб зс рф, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей рф, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АДРЕСА_2 та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Указаний план повною мірою відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених під час виступу начальника гш зс рф ОСОБА_11 перед академією військових наук рф з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина Герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційного протиборства, а також воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами рф і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості рф на світовій арені, представники влади та зс рф, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів рф здійснювалось викривлення подій на Євромайдані, вказувалося на хибність європейського вектора розвитку зовнішніх відносин України. При цьому, шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення та компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян рф і місцевих мешканців південно-східних регіонів України до дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники ультра націоналістичних поглядів, а учасники національно-визвольного руху середини XX століття (ОУН, УПА) - як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалася їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно, за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України ( АДРЕСА_2 та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності та пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та зс рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи чорноморського флоту російської федерації (далі чф рф), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ зс рф поряд з іншими елементами гібридної війни; а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців зс рф, співробітників інших силових відомств рф, представників влади, інших громадян російської федерації та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади рф створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і зс рф.

Зокрема, на військовослужбовців чф рф співучасниками покладалося вжиття заходів щодо підготовки та розв`язання агресивної війни на території АДРЕСА_2 , а саме:

- планування, підготовка, організація прийняття та розосередження на об`єктах чф рф військових підрозділів зс рф, які передбачалися гш зс рф для здійснення вторгнення на територію АР Крим і м. Севастополя для ведення агресивної війни проти України;

- організація блокування підрозділами чф рф у взаємодії з військовими козацькими товариствами рф, діючими під виглядом місцевих жителів АДРЕСА_2 , та з представниками так званої «самооборони» - незаконними збройними формуваннями, військових частин Збройних Сил України (далі - ЗС України) та Державної прикордонної служби України (далі - ДПС України) з метою перешкоджання їхній законній діяльності щодо відсічі збройній агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності;

- організація блокування транспортних комунікацій з метою нейтралізації роботи морського та повітряного військового транспорту, пошкодження об`єктів, які мають важливе оборонне значення для України;

- організація захоплень будівель і споруд органів державної влади України з метою перешкоджання їхній нормальній роботі.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АДРЕСА_2 , усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів зс рф.

У подальшому військовослужбовці чф рф, у взаємодії з підрозділами спеціальних військ зс рф, підрозділами та спеціальними формуваннями інших силових відомств рф, іррегулярними незаконними збройними формуваннями, озброєними бандами, групами найманців та із залученням представників військових козацьких товариств рф, продовжили реалізацію спільного умислу, спрямованого на військову окупацію та подальшу анексію АДРЕСА_2 .

Зокрема, 27 лютого 2014 року близько 04 год. 30 хв. понад 100 озброєних військовослужбовців 45-го окремого полку спецпризначення пдв зс рф проникли до будівель Верховної Ради АР Крим за адресою: АДРЕСА_2 , проспект Кірова, 13, та Ради Міністрів АР Крим за адресою: АДРЕСА_2 , захопили їх та установили контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для рф рішень.

Здійснивши захоплення будівель центральних органів влади АР Крим і м. Севастополя, представники командування зс рф на виконання вказівок та розпоряджень представників влади рф продовжили агресивні військові дії, визначені заздалегідь розробленим злочинним планом, з метою порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміни меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Зокрема, упродовж 27-28 лютого 2014 року здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, що організовували та забезпечували безпечний рух повітряних суден.

Одночасно із блокуванням автошляхів та захопленням аеропортів і транспортних підприємств розпочато блокування та захоплення військових частин ЗС України, дислокованих на території АДРЕСА_2 , пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Після захоплення військових частин та виведення з ладу системи протиповітряної оборони підрозділів ЗС України, дислокованих в АР Крим і м. Севастополі, порушуючи державний повітряний простір України, на територію півострова Крим почали безперешкодно здійснювати неодноразові перельоти з території південного військового округу рф та посадку в районах аеродромів «Кача» та «Гвардійське» зс рф військові літаки та вертольоти з військовослужбовцями зс рф на бортах.

Крім того, для забезпечення контролю над повітряним простором півострова Крим та з метою недопущення на зазначену територію військових підрозділів ЗС України і представників правоохоронних органів України для вжиття заходів щодо відсічі збройній агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, військовослужбовцями чф рф у взаємодії з військовослужбовцями військових частин спеціального призначення зс рф, якими здійснено вторгнення на територію півострова Крим, проведено блокування, захоплення та диверсії на військових аеродромах, розташованих на території АДРЕСА_2 .

Таким чином, з 20 лютого 2014 року представниками влади рф і службовими особами зс рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Виконання вищевказаних дій надало можливість представникам влади та службовим особам із числа керівництва зс рф забезпечити військову окупацію території АДРЕСА_2 , проведення диверсій, блокування військових частин, установ та органів військового управління ЗС України та інших військових формувань, державних органів та органів місцевого самоврядування, ведення підривної діяльності, організацію проведення на території АР Крим та м. Севастополя 16 березня 2014 року незаконного сепаратистського референдуму, спрямованого на порушення територіальної цілісності України, проголошення так званої «Республіки Крим» суверенною державою та подальше звернення нелегітимного парламенту АР Крим до російської федерації із пропозицією про прийняття «Республіки Крим» до складу рф як нового суб`єкта федерації.

Так, 06 березня 2014 року Верховною Радою Автономної Республіки Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «Про проведення загальнокримського референдуму».

Водночас, Указом виконувача обов`язків Президента України від 7 березня 2014 року № 261/2014 зупинено дію вказаної постанови як такої, що не відповідає Конституції та законам України. Крім того, Конституційний Суд України своїм рішенням від 14 березня 2014 року № 2-рп/2014 визнав неконституційною зазначену постанову Верховної Ради АР Крим, оскільки нею порушено конституційний принцип територіальної цілісності України, а парламент Криму вийшов за межі своїх повноважень. Конституційний Суд України визнав дану постанову такою, що суперечить основоположним принципам суверенності та територіальної цілісності держави, закладеним у міжнародно-правових актах, зокрема принципу взаємної поваги до суверенної рівності кожної держави, що включає політичну незалежність, можливість зміни кордонів відповідно до міжнародного права мирним шляхом і за домовленістю.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим незаконною постановою «Про Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 11 березня 2014 року № 1727-6/14 затвердила Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, спільно прийняту депутатами Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Севастопольської міської ради.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2014 року № З-рп/2014 вказану постанову визнано неконституційною у зв`язку з тим, що затвердження такої декларації не належить до повноважень Верховної Ради АР Крим і суперечить статтям 2, 8, 132, 133, 134, частині 2 статті 135, статтям 137, 138 Конституції України, а також є порушенням положень статті 73, пункту 2 частини першої статті 85 Основного закону України.

16 березня 2014 року на окупованих російською федерацією територіях АР Крим та м. Севастополь представниками влади та зс рф, діючими на виконання спільного злочинного плану щодо порушення територіальної цілісності України шляхом окупації та подальшої анексії вказаних територій, організовано та проведено незаконний референдум.

Незважаючи на набуття законної сили постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим», 17 березня 2014 року нелегітимною Верховною Радою АР Крим прийнято постанову № 1745- 6/14 «Про незалежність Криму», у якій заявлено про звернення до російської федерації з пропозицією про прийняття «Республіки Крим» до складу російської федерації як нового суб`єкта рф зі статусом республіки.

Після цього, представники влади рф продовжили реалізацію спільного злочинного плану, спрямованого на порушення територіальної цілісності України шляхом окупації та анексії території півострова Крим.

Так, незважаючи на незаконність організованого та проведеного представниками влади рф на території півострова Крим референдуму 16 березня 2014 року, не легітимність існуючих органів влади Автономної Республіки Крим, всупереч наведеним вище міжнародним зобов`язанням рф стосовно України, 17 березня 2014 року видано Указ президента рф № 147 «Про визнання Республіки Крим».

Цього ж дня президентом рф видано розпорядження № 63-рп «Про підписання Договору між російською федерацією та Республікою Крим про прийняття до російської федерації Республіки Крим та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів», яким погоджено проект вказаного Договору та прийнято рішення про його підписання на вищому рівні.

1 8 березня 2014 року в м. москва рф, президентом рф путіним в.в. та самопроголошеними представниками так званої «влади Криму» ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , а також самопроголошеним так званим «мером» м. Севастополя ОСОБА_14 підписано «Договір між російською федерацією та Республікою Крим про прийняття до російської федерації Республіки Крим та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів» (далі - «Договір»).

20 березня 2014 року державна дума федеральних зборів рф прийняла федеральний закон № 36-фз «Про ратифікацію Договору між російською федерацією і Республікою Крим про прийняття до російської федерації Республіки Крим та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів» та погодила супутній до «Договору» федеральний конституційний закон № 6- фкз «Про прийняття до російської федерації Республіки Крим та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів - Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя».

21 березня 2014 року рада федерації федеральних зборів рф на позачерговому засіданні своєю постановою № 68-сф також погодила ратифікацію цього «Договору», а крім того, постановою № 69-сф прийняла супутній до «Договору» федеральний конституційний закон щодо утворення в рф двох нових суб`єктів - «Республіки Крим» і «міста федерального значення Севастополя».

У той же день вищевказані федеральний (№ 36-фз) та федеральний конституційний (№ 6-фзк) закони були підписані президентом рф та набули чинності.

Таким чином представниками влади рф здійснена окупація частини території України - Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та спроба легітимізувати указані дії.

Також представниками влади і зс рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави.

Так, вказаними особами організовувалися та проводилися у березні - квітні 2014 року антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях. Основою їх метою було поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та зс рф вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, повинні створити враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та зс рф, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та зс рф.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

7 квітня 2014 року, за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО).

13 квітня 2014 року, через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України, виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну АТО із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

Визнання Верховною Радою України «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-УІІ, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-УІІ, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VІІІ, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «ДНР» і «ЛНР» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

Усвідомлюючи, що законні дії сил АТО по припиненню діяльності терористичних організацій та відновленню конституційного правопорядку на території України ставлять під загрозу реалізацію їх злочинного плану, представники влади рф залучили до його виконання не лише терористичні організації та іррегулярні збройні формування, а й регулярні підрозділи зс рф, які здійснювали ракетно-артилерійські обстріли, а також збройні напади на підрозділи і позиції сил АТО з території рф.

Зокрема, 22 червня 2014 року диверсійно-розвідувальною групою зс рф із застосуванням мінометів, гранатометів та стрілецької зброї обстріляно колону підрозділу Луганського прикордонного загону на перехресті доріг Біловодськ-Чугінка-Розквіт.

5 липня 2014 року диверсійно-розвідувальною групою зс рф, яка рухалася на двох маломірних плавзасобах з боку рф, в Азовському морі здійснено мінометний обстріл підрозділів «Обрив» і «Сєдове»

ІНФОРМАЦІЯ_3 з території рф із реактивної системи залпового вогню БМ-21 «Град» здійснено обстріл підрозділу тактичного угрупування «Кордон» в районі населеного пункту Зеленопілля.

У травні-липні 2014 року силами АТО взято під контроль приблизно 70 відсотків території Донецької та Луганської областей, звільнено від учасників терористичних організацій значну кількість міст і населених пунктів та забезпечено контроль за основними транспортними комунікаціями. При цьому місто Луганськ, місто Горлівка Донецької області та частково місто Донецьк були блоковані.

Враховуючи указані успіхи сил АТО, з метою перешкодити їм відновити контроль над державним кордоном України в Донецькій і Луганській областях, представники влади рф прийняли рішення про необхідність вторгнення регулярних підрозділів зс рф на територію Донецької області.

Упродовж 7-11 серпня 2014 року здійснено посилення угруповання зс рф уздовж Державного кордону України, яке нараховувало до 32 батальйонно- тактичних груп (далі - БТГр) та 3 ротно-тактичних груп (далі - РТГр). Чисельність особового складу становила не менше 45 100 осіб, танків - до 160 одиниць, БМП та БТР - до 1 360 одиниць, артилерії - до 350 одиниць, РСЗВ - до 130 одиниць, бойових літаків -192 одиниці, вертольотів - 137 одиниць.

24 серпня 2014 року військовослужбовці 331-го гвардійського парашутно-десантного полку 98-ї дивізії пдв зс рф загальною кількістю близько 400 осіб у взаємодії з іншими невстановленими підрозділами зс рф у складі 3-х батальйонно-тактичних груп (військовослужбовці зс рф у кількості понад 3 500 осіб, у розпорядженні яких перебувало близько 60 танків, 320 БМД та БМП, 60 гармат, у т.ч. до 16 протитанкових, близько 45 мінометів), діючи на виконання злочинного наказу представників влади і зс рф, з метою зміни меж території та державного кордону України шляхом ведення агресивної війни, здійснили широкомасштабне вторгнення на територію України в районі населених пунктів Побєда - Берестове Старобешевського району Донецької області та маршем просунулися в АДРЕСА_3 , де оточили підрозділи сил АТО.

29 серпня 2014 року, безпосередньо під час виходу особового складу підрозділів сил АТО з оточення в районі м. Іловайськ у похідному (не бойовому) порядку за визначеним маршрутом в якості наданого представниками влади і зс рф гуманітарного коридору, в районі населених пунктів Старобешево, Чумаки, Новодворське, Агрономічне, Многопілля, Червоносільське, Осикове, Новокатеринівка Донецької області, дві колони сил АТО, за наказами вищевказаних осіб, були розстріляні підрозділами зс рф та учасниками терористичної організації «ДНР».

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування рф та військовослужбовці зс рф чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади рф під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації російської федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

З огляду на викладене, між державами рф та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року а також Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визначено як тимчасово окуповану території України внаслідок збройної агресії російської федерації.

Достовірно знаючи про викладені обставини громадянин України ОСОБА_8 з 2014 року підтримував стійкі неофіційні робочі стосунки із громадянином України ОСОБА_15 , керівником та власником Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_4 (Рішенням РНБО України «Про застосування, скасування та внесення змін до персональних, спеціальних, економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) від 19.03.2019 р., введеного в дію Указом Президента України № 82/2019 від 19.03.2019 р., до власника вказаного вище доменного імені застосовано персональні санкції у вигляді блокування інтернет-провайдером доступу до ресурсів, в тому числі до субдомену), на якому із лютого 2014 року систематично здійснюються публікації матеріалів антиукраїнського характеру з метою ведення підривної інформаційної діяльності направленої на дискредитацію органів державної влади в Україні, Збройних Сил України, розповсюдження заздалегідь неправдивої антиукраїнської інформації, а також публікацій, що містять заклики до здійснення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України.

Так, з метою ведення підривної інформаційної діяльності направленої на дискредитацію органів державної влади в Україні, Збройних Сил України, розповсюдження заздалегідь неправдивої антиукраїнської інформації, а також публікацій, що містять заклики до здійснення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України, ОСОБА_15 починаючи з 2014 року із використанням загальнодоступних онлайн-сервісів по пошуку роботи, найняв ОСОБА_8 у якості позаштатного кореспондента та автора видання «ПолитНавигатор», без дотримання встановленого чинним законодавством порядку працевлаштування громадян.

У подальшому, ОСОБА_8 , за вказівкою ОСОБА_15 , із яким діяв за попередньою змовою групою осіб, в період квітня-травня 2014 року, підготував до публікації статті та фото-відеоматеріали, які містять публічні заклики до вчинення дій, з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які, у свою чергу, ОСОБА_15 , як головний редактор та власник Інтернет-видання «ПолитНавигатор» - www.politnavisator.net, опублікував на вказаному веб- сайті:

1.«В Славянске уже просят о помощи ОСОБА_16 «по мере возможностей» (ВИДЕО)», опублікована 14.04.2014 р.;

2.«Жериновский: На Востоке Украины «гибнут русские люди, требуем от руководства России принятия всех необходимых мер», опублікована 07.05.2014 р.;

3.«11 мая прийди на референдум! Поддерживаете ли Вы акт о государственной самостоятельности Донецкой Народной Республики», опубліковано 07.05.2014 р.;

4.«Лидер «Оплота» засветился на параде в Севастополе и призвал вооружаться», опублікована 10.05.2014 р.

У відповідності до висновку судової лінгвістичної (семантико- текстуальної) експертизи №1689/22-21 від 23.03.2022 року, в текстових матеріалах публікацій, викладених на сторінках Інтернет-видання « ІНФОРМАЦІЯ_4 , через цитування та трансляцію мовлення інших осіб або прямо поширюються публічні заклики до дій, спрямованих на вторгнення російської армії на територію України та до позитивного ставлення до такого вторгнення, до дій, спрямованих на зменшення території України шляхом утворення на її території інших суверенних держав та створення з цією метою збройних формувань і проведення з цього питання призначеного в неконституційний спосіб референдуму, а отже на зміну конституційного ладу та зміну меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Після початку повномасштабного вторгнення зс рф на територію України у період з 24.02.2022 р. по 10.03.2022 р. із застосуванням власного акаунту інтернет-месенджера «Telegram», облікові записи «217264780» та « НОМЕР_1 », ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_15 , який використовував акаунт інтернет-месенджера Telegram «С Ст» з номером телефону НОМЕР_2 , завдання готувати заздалегідь неправдиві тенденційні матеріали, спрямовані на розхитування суспільно-політичної обстановки, викривлення реальних обставин воєнної агресії зс рф та приховування злочинів військовослужбовців рф.

На виконання зазначеного завдання, діючи умисно, з метою нанесення шкоди інформаційній безпеці України, ОСОБА_8 підготував та направив із використанням можливостей інтернет-месенджера Telegram ОСОБА_15 , наступні матеріали для публікації на веб-сторінці видання «ПолитНавигатор» (на сторінці субдомену-дзеркала ІНФОРМАЦІЯ_5 ):

1.«В Киеве заканчиваются продукты, ретейлеры поднимают цены» від 02.03.2022 р. 19:13 (мск) із 540 переглядами, ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

2.« ОСОБА_17 намекнул на возможность подрыва Киевской ГЭС, затопит все города ниже по течению» від 03.03.2022 р. 18:44 (мск), ОСОБА_18 , авторства « ОСОБА_19 » із 5585 переглядами, ІНФОРМАЦІЯ_5 ://www.politnavigator.news/zelenskijj-nameknul-na-vozmozhnost-podryva-kievskojj-gehs-zatopit-vse-goroda-nizhe-po-techeniyu.html;

3.«Никогда Путин не допустит, чтобы убивали гражданских - Черновецкий» від 04.03.2022 р. 20:15 (мск), Киев, авторства « ОСОБА_19 » із 4211 переглядами, www.politnavigator.news/nikogda-putin-ne-dopustit-chtoby-ubivali-grazhdanskikh-chemoveclcijj.html;

4.«Украинские власти намеренно увеличивают жертвьі среди мирного населення» від 04.03.2022 р. 10:37 (мск), Киев, авторства « ОСОБА_19 » із 2143 переглядами, www.politnavigator.news/ukrainskie-vlasti-namerenno-uvelichivayut-zhertvy-sredi-mirnogo-naseleniya.html.

У подальшому, на виконання раніше досягнутих домовленостей, вказані матеріали авторства ОСОБА_8 під псевдонімом « ОСОБА_19 » були опубліковані ОСОБА_15 , на веб-сайті видання «ПолитНавигатор» для загального доступу.

Відповідно до висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 1782/22-21 від 18.04.2022 року, в текстових повідомленнях, зафіксованих під час електронного листування між абонентами - особою, досудове розслідування відносно якої здійснюється у іншому кримінальному провадженні, та ОСОБА_8 , у месенджері «Telegram», містяться висловлювання, зміст яких вказує на надання ОСОБА_8 особі, що проживає на території, яка тимчасово окупована і перебуває під політичним впливом рф, допомоги у проведенні підривної діяльності проти України в інформаційній сфері. В публіцистичних текстах, надісланих ОСОБА_8 особі, досудове розслідування відносно якої здійснюється у іншому кримінальному провадженні, під час електронного листування у месенджері «Telegram», містяться лінгвістичні ознаки, які вказують на поширення в них ідей, поглядів, переконань, спрямованих на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканості та обороноздатності України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, при зазначених вище обставинах, визнав частково, надав суду наступні показання.

Навесні 2014 року він знайшов оголошення ОСОБА_15 про роботу та відповів на цю пропозицію. На той час Крим уже був окупований.

ОСОБА_15 редактор інформаційної агенції «Політ Навігатор», яка розташовувалася в м. Севастополь з 2014 року по 2022 рік. Він був репортером видання «Політ Навігатор» в м. Києві. Його робота носила інший характер, ніж той, який зазначено в обвинувальному акті. Завдання від ОСОБА_15 він не отримував. Він працював з інформацією у м. Київ, в ЛНД і ДНР не був. Репортажі зі ОСОБА_20 та з ОСОБА_21 не його.

Він готував статті по економіці, статті про політику це не його тема. ОСОБА_15 хотів отримувати від нього інформацію, він направляв свої статті ОСОБА_15 . Однак, останній багато чого з його робіт не публікував. За свою роботу він отримував заробітну плату (на банківську картку). Зарплату в 2022 році він отримав до вторгнення російських військ на територію України.

Зі ОСОБА_15 він спілкувався через «Скайп» і «Телеграм». Свої статті писав під псевдонімом « ОСОБА_19 ».

Коли почалася війна, він перебував у м. Житомир. З ним зв`язався ОСОБА_15 та сказав готувати матеріал. З 01 по 04 березня 2022 року він ще готував статті для ОСОБА_15 . В цей час він уже знав, що сайт ОСОБА_15 заблокований і відносно ОСОБА_15 відкрито кримінальне провадження.

Публікації від 2014 року, які зазначені в обвинувальному акті йому не належать. Стаття від 14.04.2014 року про ОСОБА_20 не його, відео він не робив, у м. Слов`янськ не був, коментарі не писав. ОСОБА_22 він не знає, жодного відношення до нього він не має, статтю про нього не писав. Про парад у Криму (10.05.2014 р.) він також не писав. В травні 2014 року він був у відрядженні у м. Львів. Вищевказані статті він не читав, не писав, ОСОБА_15 не передавав їх.

Статті, зазначені в обвинувальному акті (від 02, 03 і 04 березня 2022 року) належать йому, він готував їх 2-3 березня 2022 року. Матеріал про відсутність продуктів в Києві він зробив на основі інших публікацій та направив цю статтю ОСОБА_15 в Крим. Так само він зробив з матеріалом про ОСОБА_23 (інформацію він взяв з його виступу). Заголовки до вказаних статей придумував він сам.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що вирок суду стосовно ОСОБА_8 є незаконним та підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України.

При призначенні обвинуваченому покарання суд не виконав вимоги положень ст. 65 КК України, а також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання» та призначив ОСОБА_8 покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Відповідно до розділу 1 Особливої частини Кримінального кодексу України злочин, передбачений ст. 110 КК України відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України, а тому при призначенні покарання ОСОБА_8 за злочин, передбачений ч. 2 ст. 110 КК України суд безпідставно не застосував відповідно до ч.2 ст. 59 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, Вінницький міський суд, ухвалюючи 07.12.2023 вирок стосовно ОСОБА_8 та призначаючи йому покарання, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 110 КК України), що, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 мотивовано тим, що при постановленні вироку відносно ОСОБА_8 судом першої інстанції допущені порушення вимог ст. 370 КПК України.

Захисник вказує, що відповідно до пред`явленого обвинувачення та обвинувального акту обставини щодо публікації під псевдонімом « ОСОБА_24 », в якій викладено інтервю «Трухана кореспонденту «Полит Навигатора» не інкримінуються у вину обвинуваченому ОСОБА_8 , а тому суд першої інстанції порушив вимоги статті 337 КПК України і вийшов за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту зі змінами і таким чином погіршив становище обвинуваченого ОСОБА_8 , що стало однією із підстав у визнанні винним ОСОБА_8 за ознаками ч. 2 ст. 110 та ч. 1 ст. 111 КК України.

Також суд не конкретизував, що мав на увазі зазначаючи, що: « Одразу після цього ОСОБА_8 підготував та надіслав ОСОБА_25 публікацію під псевдонімом « ОСОБА_24 », в якій виклав інтерв`ю Трухана кореспонденту « Полит Навигатора » антиукраїнського характеру ».

Крім того, судом у вироку зазначається: « і ще багато публікацій з перекручуванням обставин, направлених на створення уяви у стороннього глядача, що в Україні утворилися безлад, паніка влада не турбується про мирне населення, тобто своїми умисними діями погодився виконувати завдання свого куратора », однак суд конкретно не зазначає які саме були ці публікації і це теж не відповідає пред`явленому обвинуваченню ОСОБА_8 .

При формулюванні обвинувачення за ч. 1 ст. 111 КК України органом досудового розслідування та прокурором не з`ясовано мотиви державної зради та мотиви зміни меж території або державного кордону України, які переслідував ОСОБА_8 , оскільки під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово зазначав, що він не мав прямого умислу щодо державної зради і умисно не шкодив інформаційній безпеці України і не мав наміру це робити.

Свою журналістську діяльність та співпрацю зі ОСОБА_15 , ОСОБА_8 добровільно припинив одразу після чотирьох публікацій, а саме 10.03.2022 року.

Згідно обвинувального акту за ч. 1 ст. 111 КК України як об`єкт злочину так і об`єктивну сторону злочину орган досудового розслідування та прокурор у висунутому обвинуваченні ОСОБА_8 не описав, не вказав які конкретно дії вчинив ОСОБА_8 , що підпадають під склад злочину за ч. 1 ст. 111 КК України.

Вказане свідчить про те що в діях ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111 КК України відсутній склад злочину - це об`єкт злочину, об`єктивна та суб`єктивна сторони злочину.

Сторона обвинувачення не надала суду належних, достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих йому протиправних діянь, а тим доказам які були надані стороною обвинувачення судом не надано правової оцінки.

За таких обставин, судом допущена неповнота судового розгляду даного кримінального провадження що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та потягло за собою істотне порушення вимог кримінального процесуального закону а в подальшому до постановлення незаконного та необгрунтованого судового рішення всупереч вимогам статті 370 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 мотивовано тим, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, постановлений з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обгрунтоване рішення.

Обвинувачений ОСОБА_8 вказує на те, що прокурором ненадано достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували поза розумним сумнівом вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 110, ч.1 ст.111 КК України, тобто його вина є недоведеною.

При формулюванні обвинувачення за ч. 2 ст. 110 та ч. 1 ст. 111 КК України органом досудового розслідування та прокурором не з`ясовано мотиви державної зради.

На думку обвинуваченого вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року підлягає скасуванню, кримінальне провадження закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора, відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, обвинуваченого, захисника ОСОБА_7 , який просив задоволити його апеляційну скаргу та обвинуваченого, відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та захисника, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, якщо суд знайде підстави, то просив перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 110 та ч. 1 ст. 111 КК України на ст. 436-2 КК України, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги прокурора, захисника, обвинуваченого підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідност.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи правильність вироку, суд апеляційної інстанції встановив істотні порушення кримінального процесуального закону, які не може виправити, використовуючи свої повноваження, тому вважає, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 110, ч.1 ст. 111 КК України підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.

Відповідно ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначається у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5, зі змінами від 30.05.2008 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом, доведеним.

Тобто, мотивувальна частина вироку має містити чітке формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

З правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 24.11.2016 року під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, а фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину. Юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження 28.03.2023 року змінено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000099 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України.

Формулювання обвинувачення за ч.1 ст. 111 КК України містить вказівку про те, що з 2014 року громадянин України ОСОБА_8 підтримував стійкі неофіційні робочі стосунки із ОСОБА_15 , досудове розслідування відносно якого здійснюється у іншому кримінальному провадженні, керівником та власником Інтернет- видання «Полит Навигатор» - ІНФОРМАЦІЯ_4 (Рішенням РНБО України «Про застосування, скасування та внесення змін до персональних, спеціальних, економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) від 19.03.2019, введеного в дію Указом Президента України № 82/2019 від 19.03.2019 до власника вказаного вище доменного імені застосовано персональні санкції у вигляді блокування інтернет-провайдером доступу до ресурсів, в тому числі до субдомену), на якому із лютого 2014 року систематично здійснюються публікації матеріалів антиукраїнського характеру з метою ведення підривної інформаційної діяльності направленої на дискредитацію органів державної влади в Україні, Збройних Сил України, розповсюдження заздалегідь неправдивої антиукраїнської інформації, а також публікацій, що містять заклики до здійснення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України.

Викладаючи у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом першої інстанції у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, суд не зазначив вищевказані обставини, які містяться у формулюванні обвинувачення у обвинувальному акті від 28.03.2023 року.

При цьому з вироку суду не вбачається якого висновку щодо цієї частини обвинувачення дійшов суд.

Таким чином незрозуміла позиція суду щодо обсягу обвинувачення за ч.1 ст. 111 КК України, що ставить під сумнів законність рішення суду за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст. 111 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовуючи висновки, щодо доведеності вини ОСОБА_8 , як на доказ, який оцінив в сукупності з іншими доказами посилався на протокол обшуку від 24.03.2022 року.

Згідно протоколу обшуку від 24.03.2022 року слідчий провів обшук за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 , в ході обшуку було виявлено та вилучено ноутбук марки «Asus» моделі UX32A із засобами логічного захисту, мобільний телефон марки « Xiaomi» модель Redmi 5 Plus» серійний номер a8763a3c0804 мобільний телефон марки «Vivo » марки 1820 із засобами логічного захисту та сім картами.

Під час огляду гаджетів було виявлено листування ОСОБА_8 з ОСОБА_15 , вже після початку широкомасштабного вторгнення військ рф на суверенну територію України. З цього листування вбачається, що останній давав настанови ОСОБА_8 про те, щоб публікації носили більш драматичний характер, рекомендував дивитися ОСОБА_26 , російського військового у запасі, надсилав посилання на потрібні йому канали в ютюб, з яких ОСОБА_8 мав брати інформацію ля своїх публікацій. На зауваження ОСОБА_8 , що ОСОБА_26 буде «жестко за рф», ОСОБА_27 написав, що саме так і треба. Одразу після цього ОСОБА_8 підготував та надіслав ОСОБА_25 публікацію під псевдонімом « ОСОБА_24 », в якій виклав інтерв`ю ОСОБА_26 кореспонденту «ПолітНавігатора» антиукраїнського характеру і ще багато публікацій з перекручуванням обставин, направлених на створення уяви у стороннього глядача, що в Україні утворилися безлад, паніка, влада не турбується про мирне населення, тобто своїми умисними діями погодився виконувати завдання свого куратора. Вся ця інформація, передана ОСОБА_8 ОСОБА_25 беззаперечно була корисної для ворога в інформаційній війні проти України, використовувалася з метою проведення підривної діяльності проти України через медіа-простір.

Прийнявши даний протокол як доказ, суд фактично виклав думку, щодо вчинення ОСОБА_8 наступних дій, а саме що ОСОБА_8 підготував та надіслав ОСОБА_25 публікацію під псевдонімом « ОСОБА_24 », в якій виклав інтерв`ю Трухана кореспонденту «Політ Навігатора» антиукраїнського характеру і ще багато публікацій з перекручуванням обставин, направлених на створення уяви у стороннього глядача, що в Україні утворилися безлад, паніка, влада не турбується про мирне населення, тобто своїми умисними діями погодився виконувати завдання свого куратора. Вся ця інформація, передана ОСОБА_8 ОСОБА_25 беззаперечно була корисною для ворога в інформаційній війні проти України, використовувалася з метою проведення підривної діяльності проти України через медіа-простір.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Вказуючи про публікації ОСОБА_8 щодо обставин листування ОСОБА_8 та ОСОБА_28 відносно публікації ОСОБА_8 під псевдонімом « ОСОБА_24 », в якій він виклав інтерв`ю Трухана кореспонденту «Політ Навігатора», суд першої інстанції в порушення вимог ст. 337 КПК України вийшов за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні №0000099 чим погіршив становище обвинуваченого ОСОБА_8 .

Відповідно до ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно із ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Допущені судом першої інстанції під час судового розгляду порушення вимог ст. 337, ст. 374 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та є безумовною підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.110, ч.1 ст. 111 КК України.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень виходить не тільки з того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання. Тобто для скасування вироку від суду апеляційної інстанції вимагається встановлення наслідків, допущених судом першої інстанції порушень і причинного зв`язку між допущеними порушеннями і прийняттям незаконного та/або необґрунтованого рішення.

Рішення про скасування судового рішення приймається судом апеляційної інстанції з урахуванням характеру допущених судом першої інстанції порушень та фактичних обставин справи в межах перегляду судом апеляційної інстанції.

Виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме п.2, п.10 ч.1ст. 7 КПК України та ст.9, ст.17 КПК України відповідно до яких верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини служать гарантією правосуддя, забезпечення прав і свобод людини, є підгрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні процесуальних правовідносин, приймаючи до уваги, що КПК України чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги, враховуючи те, що до підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять порушення встановлені під час апеляційного розгляду, однак в межах повноважень суду апеляційної інстанції вони не можуть бути усунуті, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вирок відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.

У зв`язку зі скасуванням вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 110, ч.1 ст. 111 КК України у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, не входить в обговорення доводів апеляційних скарг прокурора, захисника, обвинуваченого.

Під час нового судового розгляду необхідно усунути вищевказані порушення, вжити заходи для всебічного, повного зясування обставин, врахувати доводи апеляційної скарги та прийняти законне, обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції ,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги прокурора, захисника, обвинуваченого задоволити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2023 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 110, ч.1 ст. 111 КК України скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4