УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року

м. Київ

справа № 589/5067/21

провадження № 51-3371 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року,

встановив:

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого у АДРЕСА_1 відповідно), раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, а саме, у вбивстві через необережність за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону України та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень статей 69, 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами не було враховано належним чином те, що ОСОБА_5 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю вказаного кримінального правопорушення, сам викликав швидку допомогу для потерпілого після його падіння та у нього був відсутній умисел на позбавлення життя останнього. Також засуджений перед потерпілими вибачився та виявляв бажання щодо відшкодування шкоди, що свідчить про його дієве каяття. Крім того, він не порушував умови перебування під домашнім арештом. Водночас судами не взято до уваги те, що у засудженого на утриманні є малолітня дитина та він приймає активну участь у її житті, як морально, так і матеріально. При цьому апеляційним судом не були усунені порушення, допущені судом першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положень статей 69, 75 КК України при призначенні винному покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із наданих до суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи його у виді обмеження волі, врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким, вчиненим із необережності, а також дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку лікаря - нарколога та психіатра не перебуває, має малолітню дитину, за поточним місцем роботи характеризується позитивно. При цьому суд не врахував інформацію щодо перебування на утриманні засудженого малолітньої дитини та матері похилого віку, оскільки доказів цьому не було надано.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав - визнання засудженим своєї вини та щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду встановлено не було.

Врахувавши вищенаведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у середньому розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, визначивши найм'якший вид покарання у виді обмеження волі строком на 4 роки, зазначивши, що саме такий вид та розмір покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас апеляційним судом вірно зазначено, що з огляду на негативні та незворотні наслідки, які мають місце у виді смерті людини внаслідок вчинення злочину ОСОБА_5 , а також позицію потерпілих, які втратили чоловіка та сина, та їм не відшкодовано моральної шкоди, призначення винному більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, апеляційний суд, перевіряючи доводи захисника щодо призначення засудженому надто суворого покарання без врахування пом`якшуючих його покарання обставин, посткримінальної поведінки, активного сприяння розкриттю злочину, дійшов висновку, що ці обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання, яке не було обрано у максимальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, та з огляду на позицію потерпілих та наслідків скоєного ним злочину вони не дають підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги захисника, надала відповіді на всі доводи її апеляційної скарги, погодилась з призначеним судом першої інстанції покаранням та також не встановила підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України, зазначивши, що призначення останньому покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України з його реальним відбуванням, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення кримінальних правопорушень.

При цьому доводи касаційної скарги захисника про наявність у засудженого на утриманні малолітньої дитини не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Із копій судових рішень слідує, що судами при ухваленні вказаних рішень враховано наявність у засудженого малолітньої дитини. Водночас, засудженим ОСОБА_5 не доведено доказами перебування її на його утриманні. Крім того, стороною захисту не вказано, яким чином наявність малолітньої дитини у засудженого впливає на пом?якшення йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення засудженому покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень статей 69, 75 КК України, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає положенням ст. 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3