Справа № 991/2055/24
Провадження 1-кс/991/2079/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у приміщенні Вищого антикорупційного суду клопотання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

установив:

До Вищого антикорупційного суду надійшло зазначене клопотання, в якому адвокат ОСОБА_3 просить скасувати арешт, накладений 07.11.2022 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду у справі № 991/5022/22, з урахуванням ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.02.2024, якою скасовано арешт 1/2 вказаної квартири, на 1/2 частини квартири загальною площею 128,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , із скасуванням заборон відчуження та розпорядження цим майном.

Адвокат зазначає, що арешт накладено необґрунтовано, а тому підлягає скасуванню.

Подане клопотання обґрунтовує тим, що 04.09.2010 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб. 09.02.2011 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 703, ОСОБА_5 придбав квартиру загальною площею 128,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №29111651 від 24.02.2011.

Адвокат звертає увагу, що період між укладенням шлюбу та купівлею нерухомості становить всього 5 місяців, що є коротким терміном для накопичення подружжям спільних коштів для придбання квартири. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5 від 09.02.2024), середньомісячна заробітна плата ОСОБА_6 у період з вересеня 2010 року по лютий 2011 року становила 13 765 грн, а сукупний дохід за 2010 рік склав 159 885 грн. Відповідно до довідки № 021-00/500 від 07.05.2018 дохід ОСОБА_5 за період з березеня 2007 року по червень 2010 року склав 2 190 490 грн. За умовами договору купівлі-продажу вартість квартири становила 215 849,00 грн.

Оскільки на момент придбання квартири у ОСОБА_6 не було достатнього доходу для придбання нерухомості, ОСОБА_5 сплатив зазначену суму у повному обсязі самостійно, тобто придбав вказану квартиру за особисті кошти. Таким чином, з огляду на п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України, квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Окрім цього, вказана квартира на момент постановлення слідчим суддею ухвали про накладення арешту на майно не була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки 13.11.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 3284. Оскільки шлюбний договір набрав чинності в день його нотаріального посвідчення, право спільної сумісної власності на вказану квартиру припинилось 13.11.2019.

Також представник власника майна зазначає, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 вручене у жовтні 2022 року, майже через три роки після укладення шлюбного договору та за цей період власник квартири не вживав жодних заходів для її відчуження третім особам. Оскільки на час укладення шлюбного договору дружина ОСОБА_5 не мала жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні № 0000143 від 20.02.2019, відсутні підстави стверджувати, що вказаний договір укладено з метою відведення майна від можливої конфіскації у випадку притягнення останньої до кримінальної відповідальності.

Адвокат ОСОБА_3 стверджує, що під час вирішення питання про накладення арешту слідчий суддя всупереч ч. 5 ст. 170 КПК України наклав арешт на квартиру необґрунтовано, оскільки її власник ОСОБА_5 не набув жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні, що виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження до майна особи, яка не є підозрюваною, обвинуваченою у кримінальному провадженні саме з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. Обмеження права власності, шляхом накладення арешту на квартиру із забороною відчуження і розпорядження, є неспіврозмірним із цілями кримінального провадження.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_9 клопотання, за наведених у ньому обставин, підтримав, просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні просив закрити провадження за клопотанням у порядку ст. 174 КПК України. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду надано оцінку законності ухвали слідчого судді з урахуванням доводів, викладених у скарзі, насамперед щодо шлюбного договору як підстави для скасування арешту майна. Апеляційна палата відкинула доводи адвоката, вказавши, що підозрюваній до повідомлення про підозру було відомо про здійснення досудового розслідування та відповідний шлюбний договір укладений з метою уникнення можливої конфіскації майна. Стверджує, що оскільки апеляційний суд постановив нову ухвалу, якою скасував рішення слідчого судді від 07.11.2022 та наклав арешт на 1/2 квартири, не існує ухвали суду першої інстанції, яка може бути предметом розгляду у порядку ст. 174 КПК України, тому відповідне провадження за клопотанням у порядку ст. 174 КПК України підлягає закриттю. Письмове клопотання прокурора міститься у матеріалах справи.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні клопотання належить відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням, зокрема, підозрюваного, його захисника, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України).

Отже, підставою для скасування арешту, у порядку ст. 174 КПК України, є відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення або необґрунтованість його застосування. Водночас, доведення цих обставин, враховуючи вимоги ст. 22 КПК України, покладається на особу, яка звернулася із клопотанням про скасування арешту майна.

Під час розгляду клопотання встановлено, що детективами Національного антикорупційного бюро здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000143 від 20.02.2019.

У межах цього кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022 у справі № 991/5022/22 накладено арешт на майно підозрюваної ОСОБА_6 , а саме: квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

Відповідно до мотивувальної частини цього судового рішення, слідчий суддя, накладаючи арешт на майно підозрюваної з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, зокрема, встановив, що 04.09.2010 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб. Згідно із відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2011, зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки право власності на вказане майно зареєстроване за чоловіком підозрюваної під час перебування у шлюбі з нею, враховуючи положення ст. 60, 67, 70 СК України, слідчий суддя дійшов висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів того, що воно чи його частина є особистою приватною власністю чоловіка, матеріали справи не містять. У зв`язку з чим слідчий суддя позбавлений можливості визначати частки на етапі досудового розслідування, поза межами позовного провадження, через що обтяження майна в цілому є єдиним можливим, реальним та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливого виконання конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання. Разом з тим, слідчий суддя зазначив, що згідно ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. Слідчий суддя дійшов висновку, що не накладення арешту на майно може призвести до його можливого відчуження на користь третіх осіб або настання інших наслідків, у зв`язку з чим не буде досягнута дієвість даного кримінального провадження. Негативних наслідків та обмежень застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено. Потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки сприятимуть досягненню мети щодо забезпечення конфіскації майна як виду покарання, таке втручання у право на власність є пропорційним.Також встановлено, що слідчим суддею визначено за доцільне розглядати клопотання без виклику власника майна. Власник майна у судове засідання не викликався. Зазначене підтверджується копією ухвали слідчого судді від 07.11.2022.

Встановлено, що ухвалою колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.02.2024 у справі № 991/5022/22 ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022 скасовано в частині накладення арешту на квартиру загальною площею 128,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном. У цій частині постановлено нову ухвалу, якою клопотання задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 квартири загальною площею 128,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

З мотивувальної частини судового рішення встановлено, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 зводились до того, що: арештована квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за особисті кошти ОСОБА_5 ; згідно з умовами шлюбного договору, укладеного 13.11.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , квартира належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності; ОСОБА_5 не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні, а тому не може зазнавати необґрунтованого втручання у право власності; обмеження права власності, шляхом накладення арешту на квартиру із забороною відчуження та розпорядження є неспіврозмірним із цілями кримінального провадження. Колегія суддів дійшла висновку, що накладення арешту не на все майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а лише на 1/2 майна, яке належить підозрюваній ОСОБА_6 , відповідатиме умові, зазначеній у ч. 5 ст. 170 КПК України щодо можливості накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання саме підозрюваної. Доводи апеляційної скарги в частині наявності шлюбного договору, укладеного 13.11.2019, колегія суддів відхилила, оскільки він укладений через 9 років після реєстрації шлюбу, під час здійснення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні та ОСОБА_6 була обізнаною щодо кримінального провадження ще до моменту повідомлення їй про підозру. Колегія суддів дійшла висновку про укладення шлюбного договору саме з метою уникнення можливої конфіскації майна у випадку притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, що може свідчити про його фраудаторність. Погодилась з висновками слідчого судді, що квартира у м. Києві є спільною сумісною власністю та на неї необхідно накласти арешт з метою конфіскації майна як виду покарання. Ступінь втручання у право мирного володіння майном колегія суддів оцінила як незначний з урахуванням потреб кримінального провадження та його суспільного інтересу. Зазначене підтверджується копією судового рішення.

Звертаю увагу, що під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не оцінює законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, якою накладено арешт на майно, оскільки вказане питання відноситься до виключної компетенції суду апеляційної інстанції, а вирішує питання щодо обґрунтованості накладення арешту на майно з урахуванням нових доказів, які надаються слідчому судді під час розгляду клопотання, та які не були відомі слідчому судді під час накладення арешту на майно.

Так, відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Водночас, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, за якою кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексу (п. 15 ч. 1 ч. 7, ч. 1 ст. 22 КПК України).

Як стверджував у судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 , власник майна вважає незаконним арешт, накладений на 1/2 квартири загальною площею 128,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_5 .

Доводи представника власника майна щодо необґрунтованості накладення арешту зводяться до того, що ОСОБА_5 не має статусу підозрюваного у цьому кримінальному проваджені, 09.02.2011 придбав вказану квартиру під час шлюбу за особисті кошти та, відповідно до шлюбного договору від 13.11.2019, квартира належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, а арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання накладається лише на майно підозрюваного, а не близьких осіб чоловіка.

Адвокатом ОСОБА_3 на підтвердження вказаних доводів до клопотання долучені копії: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 04.09.2010, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; договору купівлі-продажу квартири від 09.02.2011, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстраційним № 703; витягом про державну реєстрацію прав № 29111651 від 24.02.2011, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 32808287, зареєстровано за ОСОБА_5 ; довідки форми ОК-5 стосовно ОСОБА_6 за період 2003-2023 роки; довідки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» № 021-22/500 від 07.05.2018 про заробітну плату ОСОБА_5 за період березень 2007 червень 2010; шлюбного договору від 13.11.2019, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 31.01.2024, відповідно до яких за ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2011, зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 128,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчим суддею встановлено, що за умовами шлюбного договору від 13.11.2019, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , сторони домовились, зокрема, про те, що придбане під час перебування у шлюбі і зареєстроване на ім`я ОСОБА_5 нерухоме майно, належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, внаслідок чого на це майно не буде розповсюджуватися правовий режим спільного сумісного майна подружжя, а саме: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 128,20 кв.м. та належить на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 09.02.2011 за реєстровим № 703 (п. 6.1); сторони погодилися з тим, що після укладення цього Договору, на майно, зазначене, в п.п. 5-6.1, 6.2 цього Договору припиняється право спільної сумісної власності та таке майно є особистою приватною власністю кожного та на нього за будь-яких умов не поширюється положення Глави 8 СК України ( у тому числі ст. 60, 62 СК України) та ст. 369 ЦК України (п. 7); на підставі ст. 101 СК України подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. Права та обов`язки, встановлені шлюбним договором, припиняються в день подання до нотаріуса заяви про відмову від нього (п. 18).

Тобто, до укладення вказаного шлюбного договору майно, придбане подружжям за час шлюбу, все ж таки визнавалось ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас, нових доказів на доведення обставин необґрунтованості накладення арешту на нерухоме майно, які не були предметом дослідження колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду під час розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.11.2022, адвокатом до клопотання не надано.

Слідчий суддя зазначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку, що арешт на майно накладено обґрунтовано, необхідність арешту майна забезпечує інтереси досудового розслідування та відповідає завданням кримінального провадження, тому у задоволенні клопотання належить відмовити.

Керуючись ст. 2, 7, 174, 309, 372, 376 КПК України слідчий суддя

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1