Справа № 488/894/24
Номер провадження № 1-кп/488/228/24

У Х В А Л А

09.05.2024 року

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням,-

ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурором подане клопотання про продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, яке мотивоване існуванням ризиків, які дають підстави вважати, що у випадку скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений може переховуватись від суду (пункт 1 частини 1 статті 177 КПК України) та продовжити злочинну діяльність (пункт 5 частини 1 статті 177 КПК України).

Обвинувачений з підстав недоведеності прокурором ризиків його тримання під вартою та їх необгрунтованість, а також необгрунтованість обвинувачення, неврахування прокурором даних про його особу, бо він має сталі соціальні зв`язки, родину та постійне місце мешкання, просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник обвинуваченого доводи свого довірителя підтримав.

Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину.

При цьому продовження строку дії запобіжного заходу стає можливим за наявності ризиків. Ризик це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у частині 1 статті 177 КПК України.

Висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування та розгляду судом кримінального провадження (способу життя, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків, тощо).

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до статті 177 КПК України, метою застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, невчинення іншого кримінального правопорушення, а підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити вказані дії.

Про наявність таких ризиків свідчать наступні обставини.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8-ми до 12-ти років, тобто тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим може спонукати його ухилитися від суду.

На переконання суду, суворість передбаченого законом покарання є суттєвим елементом при оцінюванні вказаного ризику та не може бути проігнорована.

Окрім того, частина території нашої країни внаслідок збройної агресії досі не контролюється Україною, що з урахуванням проросійських поглядів обвинуваченого створює можливості для переховування на такий території.

Репутація обвинуваченого, який не працевлаштований, розлучений, утриманців не має, тобто не має стійких соціальних зв`язків, або інших чинників, які б утримували його від втечі, усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує в разі визнання винним за вироком суду, матиме можливість переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Щодо ризику вчинення ОСОБА_4 нових злочинів та продовження кримінального правопорушення, то доводи прокурора є слушними, з огляду на те, що ОСОБА_4 має проросійські політичні погляди, те що рф продовжує на території України повномаштабну збройну агресію, тривають бойові дії в тому числі в частині Миколаївської області, ОСОБА_4 є особою, відповідно до обвинувального акту, яка добровільно надала відомості представникам держави, що здійснює збройну агресію проти України, яких встановити та затримати не вдалось за можливе, тому є підстави вважати що він і надалі буде співпрацювати з представниками рф.

Щодо наявності названого ризику також свідчить той факт, що знаходячись на волі, при наявній можливості припинити вчиняти кримінальні правопорушення, добровільно свою злочинну діяльність ОСОБА_4 не зупинив. Такі злочинні дії обвинуваченого були припинені через обставини, які не залежали від його волі, під час його затримання правоохоронним органом після вчинення злочину.

З урахуванням викладеного суд вважає доведеним наявність вищевказаних ризиків і неможливість запобігти їм при вжитті більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України та вважає доцільним продовжити тримання обвинуваченого під вартою, а відповідно - до задоволення клопотання прокурора.

Застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків та не є можливим відповідно до імперативних вимог положень ч.6 ст.176 КПК України, згідно з якими під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.114-2 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, застосовується лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , суд вважає таку міру виправданою, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).

Доводи обвинуваченого, за думкою суду, не можуть бути самодостатньою підставою для відмови в продовженні тримання під вартою та не можуть нівелювати ризики, встановлені судом.

Підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 на більш м`який суд не вбачає.

У клопотанні сторони захисту з цього приводу слід відмовити за необгрунтованістю.

На підставі викладеного і керуючись ст. 176-178,183, 331 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 (шістдесяти) діб, а саме до 08.07.2024 року включно.

У клопотанні обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт - відмовити за необгрунтованістю.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року, ухвала в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, що не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1