ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 632/248/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/143/24 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 15 частиною 1 статті 115, пунктом 13 частини 2 статті 115, частиною 2 статті 15 пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 КК України у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинувальними актами, внесеними до ЄРДР за № 0000060 від 22.11.2012, № 0000550 від 11.03.2014, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова, Харківської області, громадянина України, з повною середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_9 , 2014р.н., працюючого начальником охорони ТОВ Компанії «БОТіК», фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 20 листопада 2007 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області до п`яти років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктом 13 частини 2 статті 115 та частини 2 статті 15, пунктів 1, 13 частини 2 статті 115 КК України визнано невинуватим, виправдано його, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпання можливості їх отримання. Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частино 1 статті 121 КК України і призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі частини 1 статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2007 року та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 7 (семи) років 6 місяців 8 днів позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання періоди часу попереднього ув`язнення: з 28 вересня 2008 року по 13 квітня 2009 року, включно, з 26 червня по 01 липня 2013 року включно, з 01 жовтня 2014 року по 13 грудня 2017 року включно, у відповідності до частини 5 статті 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно частини 5 статті 74 КК України, ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання, на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 28.09.2008, близько 4.00 години, між раніше знайомими ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_3 , виникла сварка, обумовлена сваркою інших відпочиваючих. Діючи з особистої неприязні до ОСОБА_10 , з метою заподіяння йому смерті у ОСОБА_7 виник умисел на його навмисне вбивство, з використанням ножа, який він мав при собі. Побачивши, що ОСОБА_10 покинув приміщення кафе, ОСОБА_7 пішов за ним та запропонував відійти за будівлю кафе, де реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на навмисне позбавлення життя, з помсти, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання зі значною силою наніс ОСОБА_10 три удари ножем в ліву бокову частину грудної клітки. При цьому потерпілий ОСОБА_10 з метою попередження суспільно-небезпечних наслідків, у виді його смерті, захищаючись, виставив ліву руку на рівні грудної клітки, у зв`язку з чим завдані удари ножем в область грудної клітки прийшлися потерпілому в лівий лікоть ОСОБА_10 . ОСОБА_7 у доведення свого умислу до кінця, направленого на умисне вбивство ОСОБА_10 завдав йому удар ножем в життєво важливу частину тіла - живіт.

Виконавши усі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_10 , до кінця, не закінчив його з причин, які не залежали від його волі, оскільки під час нанесення йому ударів ножем, ОСОБА_10 чинив активний опір, і три удари направлені в грудну клітку, прийшлися йому в лівий лікоть, та після отриманих ушкоджень ОСОБА_11 забіг у приміщення кафе, звідки його було негайно доставлено до медичного закладу та надано кваліфіковану медичну допомогу з хірургічним втручанням.

ОСОБА_7 після скоєного замаху на навмисне вбивство ОСОБА_10 з місця пригоди зник.

В результаті навмисних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні: два колото-різаних та одне різане поранення ліктя, колото-різане поранення живота, проникаюче черевну порожнину, без пошкодження внутрішніх органів.

Умисні дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України - закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ( замах на умисне вбивство.) Згідно вироку 28 вересня 2008 року, близько 04.00 години, ОСОБА_7 перебував в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 разом із ОСОБА_10 , де між ними виникла сварка на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин. Саме в цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень будь-якого ступеня тяжкості. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , побачивши, що ОСОБА_10 покинув приміщення кафе, пішов за ним та запропонував відійти за будівлю кафе, де діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер свого злочинного задуму, передбачаючи його наслідки, застосовуючи наявний у нього ніж у якості знаряддя злочину, наніс його колото-ріжучою частиною два удари в область живота, лівого ліктя, спричинивши тим самим потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження: колото - різане поранення поверхні живота в області лівого підребер`я, без пошкодження внутрішніх органів, яке згідно висновку судово-медичної експертизи №620-Л3/08 від 30.10.2008р. відноситься до тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя та дві колото-різані рани лівого ліктя і різану рану на розгинальній поверхні лівого ліктя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Після цього, ОСОБА_7 , вважаючи виконаними всі дії для досягнення своєї злочинної мети, спрямованої на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , добровільно припинив побиття потерпілого та зник з місця вчинення злочину. Потерпілого ОСОБА_10 було доставлено до медичного закладу для надання кваліфікованої медичної допомоги. Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 10 березня 2014 року, близько двадцять третьої години десяти хвилин, між раніше знайомими ОСОБА_12 з однієї сторони, та ОСОБА_13 і ОСОБА_14 з іншої сторони, біля будинку АДРЕСА_4 виникла сварка, обумовлена образою останніх ОСОБА_12 . Про сварку по мобільному телефону стало відомо брату ОСОБА_12 ОСОБА_7 , який діючи з мотивів помсти ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , з метою позбавлення їх життя, озброївшись вогнепальною зброєю, близько двадцять третьої години тридцяти хвилин прибув на місце сварки до гаражів біля будинку АДРЕСА_4 . Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом, направленим на умисне позбавлення життя двох осіб, здійснив чотири прицільних постріли з вогнепальної зброї, зарядженої набоями з кулями бойових пістолетних патронів 5,45х18 ПСМ калібру 5,45 мм., у життєво важливі частини тіла грудну клітину та шию ОСОБА_14 , який від отриманих вогнепальних поранень помер на місці злочину. Позбавивши життя ОСОБА_14 , ОСОБА_7 на цьому ж місці, продовжуючи реалізацію свого умислу на вбивство двох осіб, навмисно здійснив постріл з вогнепальної зброї в живіт ОСОБА_13 , тобто у життєво важливу частину тіла з заподіянням вогнепального поранення та пошкодженням внутрішніх органів. Виконавши до кінця всі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для доведення злочину умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_7 не закінчив його з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_13 було вчасно доставлено до Лозівської центральної районної лікарні, де йому була надана кваліфікована медична допомога з врятуванням його життя. Після вчинення злочинів ОСОБА_7 з місця події зник. У результаті умисних злочинних дій направлених на вчинення вбивства двох осіб, ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_14 : одне сліпе вогнепальне поранення шиї зліва, з вхідною раною по лівій задньо боковій поверхні шиї у середній третині з пошкодженням по ходу ранового каналу підшкірно жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів шиї; одне наскрізне вогнепальне поранення лівої трапецієвидної м`язи, з вхідною раною у лівій надлопатковій області та вихідною раною у лівій надключичній області; одне сліпе вогнепальне поранення задньої поверхні грудної клітини, з вхідною раною в області проекції п`ятого грудного хребця та пошкодженням по ходу ранового каналу глибоких м`язів спини справа; одне сліпе проникаюче вогнепальне поранення грудної клітини зліва з вхідною раною по лівій задньо боковій поверхні в області проекції дев`ятого лівого ребра між задньо пахвовою та лопатковою лініями з пошкодженням по ходу ранового каналу підшкірно жирової клітковини, міжреберних м`язів, нижнього краю восьмого лівого ребра по лопатковій лінії, пристінкової плеври, наскрізного пошкодження нижньої лівої долі лівої легені та стінки грудного відділу аорти в області п`ятого грудного хребця з масивним крововиливом у ліву плевральну порожнину, кровопатьочністю клітковини заднього середостіння більше зліва та навколоаортальної клітковини, розшарування стінок грудного відділу аорти, які розповсюджуються до низу та у верх з просоченням відшарованих стінок темною кров`ю. Смерть ОСОБА_14 настала на місці злочину від гострої крововтрати, обумовленої вищевказаним вогнепальним пораненням грудної клітини з пошкодженням лівої легені та грудного відділу аорти. Потерпілий ОСОБА_13 отримав сліпе проникаюче вогнепальне поранення живота та зачеревного простору з вхідною раною у лівому підребер`ї та множинними пошкодженням по ходу ранового каналу петель тонкого кишківника, пошкодженням брижейки тонкого та товстого кишківника, великого сальника, нижнього полюсу лівої нирки з зачеревною гематомою, яке ускладнилося розвитком внутрішньочеревної кровотечі. Прокурор, не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 2 статті 15, пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 та пунктом 13 частини 2 статті 115 КК України та призначити покарання:

-за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі, (епізод по Каменєву).

-за частиною 2 статті 15, пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 КК України у виді 12 років позбавлення волі, (епізод по ОСОБА_15 )

-за пунктом 13 частини 2 статті 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі, (епізод по ОСОБА_14 )

На підставі частини 4 статті 70 КК України та за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Зарахувати у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення у періоди часу:

з 28 вересня 2008 року по 13 квітня 2009 року, включно;

з 26 червня 2013 року по 01 липня 2013 року, включно;

з 01 жовтня 2014 року по 03 жовтня 2014 року, включно;

з 09 жовтня 2014 року по 20 червня 2017 року, включно.

У відповідності до частини 5 статті 72 КК України, зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. ( ІНФОРМАЦІЯ_3 днів).

У разі визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та призначення реальної міри покарання, прошу взяти обвинуваченого ОСОБА_7 під варту у залі суду.

Стягнути з ОСОБА_7 судові витрати на проведення судових експертиз, які були проведені під час досудового розслідування у вказаному провадженні.

Долю речових доказів вирішити в порядку статті 100 КПК України. Прокурор просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та вказані у мотивувальній частині апеляційної скарги. Повторно допитати свідків та потерпілих. Дослідити докази, які у своїй сукупності підтверджують провину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень-злочинів, а саме за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 та за фактом замаху на вбивство ОСОБА_15 та вбивство ОСОБА_16 . В обгрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що суд при перекваліфікації діяння ОСОБА_7 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_10 , та до кінця, не закінчив його з причин, які не залежали від його волі, оскільки під час нанесення ударів ножем, ОСОБА_10 чинив йому активний опір, крім того, потерпілому ОСОБА_10 було надано своєчасну кваліфіковану медичної допомогу. Прокурор посилається на протоколи допиту потерпілого ОСОБА_10 від 30.09.2008 та від 20.12.2008, який повідомляв наступне: «Нанес каким то предметом удар в локоть, а затем нанес удар в живот и он почувствовал тепло в области живота. Он отошел от Оборы и тот продолжал ему угрожать, говорил, что порежет на ремни. В правой руке он увидел у него нож. Он почувствовал боль в левом локте и животе, была кровь, терял сознание, очутился в больнице.»; протокол відтворення обстановки та обставин події з потерпілим ОСОБА_10 від 22.12.2008 та фототаблицю до нього, в ході якого він за участю судово-медичного експерта ОСОБА_17 та понятих пояснив про обставини заподіяння йому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень та показав на місці механізм нанесення йому ОСОБА_18 ножових поранень; показання судово-медичного експерта ОСОБА_17 від 16.11.2012, який підтвердив той факт, що удари, які потрапили в ліву руку, якщо б її не виставляв ОСОБА_10 , могли потрапити в ділянку грудної клітини - тобто в життєво-важливі органи. Таким чином, прокурор вважає, що такі дії ОСОБА_7 мали бути кваліфіковані як замах на вбивство. Звертає увагу, що за обвинуваченням ОСОБА_7 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 , під час судового розгляду, потерпілий ОСОБА_10 та свідки змінили свої покази в суді з обвинувальних на виправдувальні ОСОБА_7 . Суд фактично застосував подвійний підхід до оцінювання доказів, тому що за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні 10.03.2014 кримінального правопорушення - злочину, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_16 та закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_15 , де також свідки і потерпілі змінили свої покази, суд прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті особі, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство та в закінченому замаху на умисне вбивство двох або більше осіб особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, не знайшло свого підтвердження.

Прокурор посилається на показання свідків та потерпілих, надані ними під час досудового розслідування за вказаним епізодом, відповідно до яких вони обвинувачували ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Зокрема прокурор посилається на показання свідка ОСОБА_19 . Зауважує, що у вироку показання свідка викладені так, нібито потерпілий ОСОБА_15 сказав їй, що стріляв невідомий чоловік, проте свідок під час допиту таких показів суду не надавала, вона пояснила, що бачила у той час на далекій відстані незнайомого чоловіка, також вона вказала, що раніше ОСОБА_7 вона не знала.

Потерпілий ОСОБА_15 , під час досудового розслідування вказував на те, що в ОСОБА_14 та в нього стріляв ОСОБА_7 , про це він розповів свідку ОСОБА_20 та потерпілій ОСОБА_21 ..

Посилається на протокол слідчого експерименту від 12.03.2014 за участю свідка ОСОБА_20 , який повідомляв, що він зустрів та впізнав ОСОБА_7 , в руці якого був якийсь предмет. Зазначає, що ОСОБА_7 знаходився на місці події, що підтверджується аналітичною довідкою УОТЗ ГУМВС України. Прокурор вказує, що ОСОБА_7 мав водійське посвідчення, тобто мав змогу керувати автомобілем. Тому, в нічний час на транспортному засобі міг швидко доїхати до місця злочину, та усвідомлюючи настання таких наслідків, залишити неподалік свій транспортний засіб, стрімко направитись на місце конфлікту.

Посилається на те, що в матеріалах справи є відеозапис з камер спостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що розташований по АДРЕСА_5 , де о 23:14 зафіксовано, зупинку автомобіля, виходу водія з нього та направлення в сторону місця події. Потім о 23:32 год. водій повернувся, сів в автомобіль розвернувся та поїхав.

Під час судового розгляду кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_15 та свідки, у тому числі ОСОБА_20 під час допиту судом змінили всі свої обвинувальні покази на виправдовувальні ОСОБА_7 показання.

Вказані доводи спростовуються висновком судово-психологічної експертизи № 5242 від 21.08.2014, яким встановлено, що під час допиту свідка ОСОБА_20 12.03.2014 ознаки психологічного впливу з боку осіб, що брали участь у допиті не виявлено. Він самостійно реконструював події, що розглядаються по справі. Зазначає, що у вироку є посилання на те, що судом було винесене на розгляд учасників судового розгляду питання про необхідність відтворення показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_22 в Первомайському міськрайонному суді Харківської області. Однак, посилання суду на відсутність заперечень сторони обвинувачення та згоду сторони захисту на відтворення показів свідків також не відповідають дійсності, оскільки ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не надавала суду клопотання з цього приводу, та вказане питання не виносилось судом на обговорення. В порушення вимог пункту 1 частини 3 статті 374 КПК України, суд не зазначив у мотивувальній частині вироку, в тому числі, підстави для виправдування обвинуваченого ОСОБА_7 та перекваліфікації інкримінованого злочину із зазначенням мотивів, з яких в одному випадку покази свідків та потерпілих були сприйняті судом, як належні та допустимі, а в іншому визнані судом як такі, що не підтверджують провину обвинуваченого. Безпідставна перекваліфікація дій ОСОБА_7 потягла за собою неправильне призначення покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування.

ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вказує, що в судовому засіданні 15.05.2023 судом було задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідків, після чого суд, з`ясувавши думку учасників процесу відтворив показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , які були надані в судовому засіданні Первомайського міськрайонного суду Харківської області. Прокурор в апеляційній скарзі посилається на відеозапис з камер спостереження магазину «Блеск». Однак, прокурор не посилався на цей доказ в суді, він не був досліджений судом першої інстанції. Прокурор не наводить причин, у зв`язку із чим цей доказ не подавався до суду першої інстанції.

Безпідставним є посилання на аналітичну довідку УОТЗ, оскільки цей документ не містить підпису, не затверджений уповноваженою особою.

Вирішуючи питання щодо можливості проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції виходить з того, що потерпіла ОСОБА_23 була повідомлена належним чином про призначений на 18.10.2023 та 20.03.2024 апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, ОСОБА_21 у призначену дату та час до суду апеляційної інстанції не прибувала, жодних клопотань не надсилала. В подальшому судом апеляційної інстанції на поштову адресу потерпілої неодноразову відправлялися судові повістки, які залишились не отриманими адресатом. Потерпілий ОСОБА_15 на час апеляційного розгляду перебуває в умовах слідчого ізолятора. Повідомлення про призначений апеляційний розгляд, разом з копією апеляційної скарги прокурора, були направлені на адресу ДУ «Харківський слідчий ізолятор» для вручення ОСОБА_15 . Відповідно до розписок від 25.04.2024, 31.05.2024 ОСОБА_15 отримав вказані повідомлення суду апеляційної інстанції, зокрема і про призначене на 03.06.2024 судове засідання. Про його безпосередню участь під час апеляційного розгляду клопотань не заявляв. Потерпілий ОСОБА_10 неодноразово був повідомлений про час та місце апеляційного розгляду за допомогою надіслання повідомлення на номер телефону через додаток «Viber». Крім того, відповідно до телефонограм від 19.03.2024, 30.04.2024 останній повідомив, що на теперішній час перебуває у Німеччині, повертатися не планує та брати участь у судовому засіданні не бажає. Враховуючи, що потерпілим було відомо про призначений розгляд за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 , однак останні не виявили бажання брати участь під час апеляційного розгляду, з огляду на позицію учасників апеляційного провадження, які не заперечували проти проведення розгляду за відсутності потерпілих, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути апеляційну скаргу прокурора без участі потерпілих у кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та клопотання про дослідження доказів, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

Прокурор в апеляційній скарзі просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та вказані у мотивувальній частині апеляційної скарги. Повторно допитати свідків та потерпілих. Дослідити докази, які у своїй сукупності підтверджують провину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 та за фактом замаху на вбивство ОСОБА_15 та вбивство ОСОБА_16 . У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор уточнив свої вимоги щодо доказів, які він просить дослідити, а саме: показання потерпілої ОСОБА_21 , протокол слідчого експерименту з відеозаписом, проведеного за участю свідка ОСОБА_20 від 12.03.2014, висновки судово-психологічних експертиз від 21.08.2014 та від 28.08.2014. Однак, вказане клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно до частини 3 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Натомість, прокурор обґрунтовує своє клопотання лише доводами про свою незгоду з оцінкою доказів та показань, на які суд першої інстанції послався у вироку. З огляду на викладене та вимоги частини 3 статті 404 КПК України, підстави для задоволення такого клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів та обставин кримінального провадження, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно із статті 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, яка має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. На думку колегії суддів, судом першої інстанції вказані вимоги дотримані, висновок щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України та його виправдання за пунктом 13 частини 2 статті 115, частиною 2 статті 15 пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 КК України є мотивованим та обгрунтованим. Щодо епізоду від 28.09.2008, який органом досудового розслідування кваліфікований за частиною 2 статті 15 частиною 1 статті 115 КК України, а судом першої інстанції кваліфікацію змінено на частину 1 статті 121 КК України, суд першої інстанції посилався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 ( ОСОБА_30 ), ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , експерта ОСОБА_17 , дані, що містяться в заяві ОСОБА_26 , протоколах огляду місця події від 28.09.2008, висновку судово-медичної експертизи № 620-ЛЗ/08 від 30.10.2008, № 306-мк від 19.11.2008 року, протоколу огляду предметів від 25.11.2008 року, протоколів впізнання ножа від 03.12.2008 року, висновку судово-криміналістичної експертизи №112 від 03.10.2008, протоколу відтворення обстановки та обставин події з потерпілим ОСОБА_10 від 22.12.2008 року та фототаблиці до нього. Прокурор, не заперечуючи фактичних обставин події, яка мала місце 28.09.2008, а саме спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 ножем, вважає, що за даним епізодом у ОСОБА_7 був умисел саме на вбивство потерпілого, який не був доведений до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 , а відтак на думку прокурора, ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на вбивство. Надаючи оцінку апеляційним доводам прокурора в цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з того, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Верховний Суд у свої постановах при розмежуванні складів злочинів, передбачених частиною 1 статті 121 КК України та частиною 2 статті 15 частиною 1 статті 115 КК України, зазначав, що за спрямованістю діяння і конкретизацією бажаного наслідку умисел поділяють на визначений (конкретизований), невизначений (неконкретизований) і альтернативний. Визначений умисел характеризується тим, що особа чітко усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння і прагне досягти одного конкретного наслідку. Невизначений умисел означає, що у винного немає чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків злочину, він передбачає ці наслідки лише у загальних рисах. Альтернативний умисел має місце тоді, коли винний передбачає й однаково бажає чи свідомо допускає настання одного з кількох можливих злочинних наслідків. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення. У випадках вчинення злочину з невизначеним або альтернативним умислом відповідальність настає залежно від фактично заподіяних наслідків, оскільки винний передбачав настання будь-якого із цих наслідків і бажав чи свідомо припускав їх настання. Суд апеляційної інстанції проаналізував фактичні обставини злочину, інтенсивність та цілеспрямованість дій обвинуваченого, знаряддя, спосіб завдання, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, їх кількість та дійшов висновку, що в даному випадку умисел ОСОБА_7 під час нанесення потерпілому ударів ножем не охоплював спричинення смерті останньому, оскільки відповідно до висновку судово медичної експертизи № 620-ЛЗ/08 від 30.10.2008 року у ОСОБА_10 мали місце тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення поверхні живота в області лівого підребер`я по передньо пахвовій лінії, проникаюче у черевну порожнину без пошкодження внутрішніх органів; дві колото різані рани в області лівого ліктя по зовнішній і згинальній його поверхням; різана рана на розгинальній поверхні лівого ліктя. Відповідно до наведеного висновку експертизи, особа після отримання таких тілесних ушкоджень, мала змогу вчиняти активні цілеспрямовані дії (розмовляти, переміщуватися). Відповідно до обставин, встановлених судом першої інстанції, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у приміщенні кафе виник конфлікт, після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 вийшли на вулицю, де ОСОБА_7 , застосовуючи наявний в нього ніж, наніс удари потерпілому. Після вказаних подій, потерпілий повернувся до приміщення кафе, що підтверджують допитані свідки. Тобто ОСОБА_7 , за умови наявності умислу саме на вбивство потерпілого, фактично мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте він утримався від подальших протиправних дій, а потерпілий самостійно повернувся до кафе, після чого свідок ОСОБА_29 доставив його до лікарні. Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги характер поранення поверхні живота, проникаючого у черевну порожнину, але без пошкодження внутрішніх органів. Інші удари прийшлися в область лівого ліктя. Прокурор посилається на показання судово-медичного експерта ОСОБА_17 від 16.11.2012 з вказівкою на т. 1 а.с. 71-82, який підтвердив, що удари, які потрапили в ліву руку, якщо б її не виставляв ОСОБА_10 , могли потрапити в ділянку грудної клітини тобто в життєво-важливі органи. Однак, як вбачається зі змісту протоколу допиту експерта, що наявний в т. 1 а.с. 81-82, наведені прокурором показання експерта у протоколі слідчої дії, не зазначені. Крім того, відповідно до вимог статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, у зв`язку із чим безпідставними є посилання прокурора на зміст протоколів допитів потерпілого ОСОБА_10 від 30.09.2008, 20.12.2008 та судово-медичного експерта від 16.11.2012 під час досудового розслідування. В апеляційній скарзі прокурор також посилається на те, що потерпілий та свідки за вказаним епізодом змінили свої показання в суді з обвинувальних на виправдувальні, але суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, на відміну від епізоду від 10.03.2014, де потерпілий та свідки також змінили показання. Таким чином, суд першої інстанції прийняв до уваги змінені в суді показання свідків і потерпілих та дійшов протилежних висновків, що на думку прокурора, свідчить про подвійний підхід до оцінки доказів. Щодо наведених доводів прокурора, суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини за епізодом від 28.09.2008 та обставини за епізодом від 10.03.2014 є різними. Обсяг доказів, наданих стороною обвинувачення, відрізняється, у зв`язку із чим оцінка їх належності, допустимості та достатності для доведення винуватості ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, не може бути однаковою. За фактом вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_10 як обвинувачений, так і потерпілий не заперечували того факту, що вони вийшли з кафе на вулицю, де відбулося з`ясування стосунків, однак стверджують, що на цьому конфлікт був вичерпаний. Допитані свідки у суді першої інстанції підтвердили, що з вулиці до приміщення кафе повернувся потерпілий, який вже тримався рукою за бік живота. Крім того, відповідно до протоколу огляду місця події від 28.09.2008 року, в ході огляду території біля Будинку культури « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що знаходиться на АДРЕСА_6 , був виявлений та вилучений складаний ніж. Відповідно до висновку судово медичної експертизи №620-ЛЗ/08 від 30.10.2008, колото-різані рани живота і лівого ліктя були заподіяні ОСОБА_10 гострим знаряддям типу ножа односторонньогострим, з добре вираженим обушком, шириною клинка на рівні зануреної частини 1,3 1,5 см., тобто, що мають характеристики, подібні з наданим на експертизу ножем, який був виявлений і вилучений під час огляду місця події 28 вересня 2008 року. Різана рана на лівому лікті також могла бути заподіяна цим же ножем.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 306-мк від 19.11.2008 року, згідно якого на одязі ОСОБА_10 , який був вилучений в Лозівській ЦРЛ, відповідно до протоколу огляду місця події від 28.09.2008 року, мали місце сквозні колото-різані пошкодження, які могли виникнути від ножа, представленого на експертизу. Відповідно до протоколу впізнання ножа від 03.12.2008 року, ОСОБА_7 пояснив, що ніж схожий з тим, який він знайшов біля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та поклав до кишені ОСОБА_34 . Відповідно до протоколу впізнання ножа від 03.12.2008 року, ОСОБА_35 пояснила, що ніж схожий з тим, який їй в ніч на 28.09.2008 року поклав до кишені ОСОБА_7 , після чого перебуваючи біля будинку культури ЛКМЗ вказаний ніж викинула. Вказана сукупність даних, навіть за умови зміни показань потерпілим ОСОБА_10 , дає достатні підстави стверджувати, що саме ОСОБА_7 за обставин, наведених у вироку, 28.09.2008 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційних доводів прокурора щодо епізоду від 28.09.2008 зводиться саме до встановлення спрямованості умислу дій ОСОБА_7 , а не до заперечень обставин, повідомлених у суді першої інстанції потерпілим та свідками, які як вбачається з їх показань не були безпосередніми очевидцями подій на вулиці між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Суд першої інстанції погодився з обставинами, встановленими органом досудового розслідування, щодо наявності події злочину, але не вбачав спрямованості умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з підстав наведених вище. Зміна показань потерпілим ОСОБА_10 в даному випадку не впливає на достатність доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо епізоду від 10.03.2014, за яким ОСОБА_7 виправданий судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, зважаючи на наступне. Відповідно до частини 3 статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. В апеляційній скарзі прокурор посилається на показання свідка ОСОБА_19 , надані нею в суді першої інстанції, відповідно до яких свідок пояснила з ким та куди вона прихала, що в той час відбувалося, вказала, що всі присутні почули постріли та побігли в тому напрямку. Перша прибігла на місце події ОСОБА_36 . Коли вона та ОСОБА_37 прибігли до місця, то побачили, що на землі лежить поранений ОСОБА_38 , а його дружина ОСОБА_39 та ОСОБА_40 надають йому першу медичну допомогу. ОСОБА_41 та ОСОБА_42 на місці події вона не бачила. ОСОБА_43 також був поранений у живіт та повідомив, що стріляв невідомий чоловік, після чого вони викликали швидку допомогу. Події відбувалися у темну пору доби, бачила на далекій відстані у той час незнайомого чоловіка, але його не розгледіла. Прокурор зауважує, що свідок не надавала показань про те, що ОСОБА_43 повідомив, що стріляв невідомий чоловік, як це викладено у вироку. Перевіркою звукозапису судового засідання від 27.02.2023 встановлено, що свідок ОСОБА_44 пояснила, що ОСОБА_15 тримався за живіт, нічого не відповідав взагалі. Однак, такі розбіжності у показаннях свідка, викладених у вироку, не мають істотного значення та не впливають на встановлені обставини. Прокурор посилається на те, що потерпілий ОСОБА_15 під час досудового розслідування вказував на те, що в ОСОБА_45 та в нього, стріляв ОСОБА_7 , про що він розповів свідку ОСОБА_20 та потерпілій ОСОБА_21 , що підтверджується допитом потерпілої ОСОБА_21 та протоколом слідчого експерименту від 12.03.2014 за участю свідка ОСОБА_20 , який під час проведення слідчої дії повідомляв, що бачив ОСОБА_7 , в руці якого був якийсь предмет, коли свідок ОСОБА_20 пробігав біля ОСОБА_7 , той затуляв своє обличчя курткою, коли прибіг на місце події ОСОБА_12 вдарив ногою ОСОБА_15 , той відштовхнув ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 в цей час стояв за спиною свідка на відстані 2-3 метрів. Під час судового провадження потерпілий ОСОБА_15 надавав показання про те, що у березні 2014 року,точну дату не пам`ятає, він, ОСОБА_14 , ОСОБА_38 , ОСОБА_40 , ОСОБА_37 разом відпочивали на базі відпочинку, потім до них приєдналася ОСОБА_46 . По дорозі додому ОСОБА_38 , нічого нікому не пояснюючи, зателефонував ОСОБА_47 і домовився з ним про зустріч. Біля будинку ОСОБА_12 між ОСОБА_14 та останнім сталася сварка, яка переросла у бійку. Через деякий час після сварки він та ОСОБА_14 пішли до гаражів, ОСОБА_48 - пішов в інший бік. Коли вони вдвох зі ОСОБА_38 стояли біля гаражів, то з боку гаражів вийшов раніше незнайомий йому чоловік, у чорному одязі, худорлявої статури, на зріст більше 190 см та вчинив постріли з пістолета в нього та в ОСОБА_14 . Його поранило у живіт. Незнайомий чоловік побіг у невідомому напрямку. Він зміг викликати швидку медичну допомогу. Далі нічого не пам`ятає, до тями прийшов вже у лікарні, дізнався, що ОСОБА_38 помер. З обвинуваченим ОСОБА_49 раніше був знайомий і з впевненістю стверджує, що то був не він, а інша особа, яка за зростом набагато вища останнього, і яку при можливості зміг би впізнати. Крім того додав, що в ході досудового розслідування він був визнаний у якості потерпілого. Співробітники міліції під психологічним примусом змушували його надавати неправдиві покази та оговорювати Обору, що нібито стріляв ОСОБА_50 , потім що це був ОСОБА_48 . З цього приводу він відвід прокурору Шульзі заявляв. Однак, із заявами на інших працівників міліції про їх неправомірні методи ведення слідства нікуди не звертався.

Відповідно до частини 1 статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. В матеріалах провадження наявна заява ОСОБА_15 від 05.03.2015 про відвід прокурору ОСОБА_51 , яка мотивована, окрім іншого, тим, що прокурор шляхом шантажу примушує його давати недостовірні свідчення у кримінальному провадженні, де ОСОБА_15 є потерпілим, з метою оговорити ОСОБА_7 у вчиненні тяжких злочинів в обмін на припинення кримінального переслідування ОСОБА_15 . Ухвалою суду від 05.03.2015 вказану заву про відвід прокурору було задоволено. Судом першої інстанції досліджено протокол слідчого експерименту від 12.03.2014 року та міні ДВД диск з відеофіксацією за участю свідка ОСОБА_20 , під час якого свідок ОСОБА_20 пояснив та показав, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_15 виникла бійка, після якої ОСОБА_12 побіг в бік «Ощадбанку», а ОСОБА_15 пішов за ним. Також пояснив та показав, де він зустрівся зі ОСОБА_14 , а саме біля «Ощадбанку», який попросив його перегнати автомобіль з двору. Крім того, вказав на місце навпроти приміщення «Ощадбанку», де саме зустрів та впізнав ОСОБА_7 , в руці якого був якийсь предмет. Також показав на місце, звідки він почув постріли та де побачив загальну картину, а саме: коли він підбіг до ОСОБА_15 - в цей час ОСОБА_12 вдарив ногою останнього і той відштовхнув ОСОБА_12 . В той час ОСОБА_7 стяв у нього за спиною на відстані 2-3 метрів. Також додав, що коли він пробігав біля ОСОБА_7 , той затуляв своє обличчя курткою. При цьому, свідок ОСОБА_20 не повідомляв, що потерпілий ОСОБА_15 розповів йому, що стріляв ОСОБА_7 . Фактично єдиним очевидцем подій, що мали місце 10.03.2014, а саме того, хто стріляв в ОСОБА_15 та в ОСОБА_14 міг бути лише сам ОСОБА_15 , оскільки інші свідки, які прибігли на місце події, прибули вже після того, як були здійснені постріли. Тобто показання потерпілої ОСОБА_21 , які надані нею в суді першої інстанції, є показаннями з чужих слів, які не знаходять свого підтвердження, оскільки сам потерпілий ОСОБА_15 стверджує, що постріли здійснив незнайомий чоловік, на зріст більше 190 см.

Судом першої інстанції відтворено показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , надані ними під час судового провадження в Первомайському міськрайонному суді Харківської області. Прокурор в апеляційній скарзі стверджує, що судом самостійно прийнято рішення про відтворення показань цих свідків, а посилання суду на відсутність заперечень сторони обвинувачення та згоду сторони захисту на відтворення показань, не відповідають дійсності. Однак відповідно до звукозапису судового засідання від 15.05.2023, прокурор відмовився від допиту свідків ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , щодо ОСОБА_55 вказав, що від допиту цього свідка відмовлявся раніше. На запитання суду чи будуть клопотання про оголошення показань цих свідків, наданих в Первомайському міськрайонному суді Харківської області прокурор, обвинувачений та його захисник не заперечували проти відтворення показань цих свідків. Відповідно до викладених показань свідка ОСОБА_20 , останній пояснив, що він зі знайомимим приїхали до будинку ОСОБА_56 автомобіля вийшов ОСОБА_43 та підійшов до Обори ОСОБА_57 , який вже стояв на вулиці. Потім з машини вийшов ОСОБА_21 . Вони стояли втрьох та спілкувалися. Потім між ними почалась бійка. В подальшому він відігнав автомобіль в інше місце та разом з дівчатами побіг на те місце, де все відбувалося. Підбігши до ОСОБА_58 він побачив високого хлопця, який біг у напрямку гаражів. Коли вже він добіг до зазначеної будівлі, то почув множинні постріли. Від ОСОБА_15 він дізнався, що невідома особа здійснила в нього та ОСОБА_14 постріли із вогнепальної зброї. ОСОБА_12 і ОСОБА_7 на місці вчинення злочинів він не бачив.

Пояснив, у зв`язку із чим під час досудового розслідування давав інші показання. Запам`ятавши надану інформацію, яка не відповідає дійсності, він відтворив її, надавши показання 12 березня 2014 року, з тих же причин він дав показання і під час допиту 14 жовтня того ж року. Прокурор спростовує такі показання свідка ОСОБА_20 посиланнями на висновки судово-психологічних експертиз від 21.08.2014 та від 28.08.2014, якими встановлено, що під час допиту у якості свідка ОСОБА_20 та слідчого експерименту із застосуванням відеозапису 12.03.2014 року, ознак психологічного впливу з боку осіб, що брали участь у допиті, не виявлено. В його поведінці констатується самостійне реконструювання подій, про які йдеться у справі, ознак психологічного впливу на нього збоку осіб, що брали участь у проведенні даної слідчої дії, не виявлено. Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що як потерпілий ОСОБА_15 , так і свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання. Свідок ОСОБА_59 безпосереднім очевидцем того, хто саме здійснив постріли в ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , не був, оскільки вже прибіг на місце події після здійснених пострілів. Посилання прокурора на висновки судово-психологічних експертиз не спростовує достовірності показань свідка ОСОБА_60 , наданих ним під час судового провадження, оскільки останній повідомив, що він запам`ятав відповідну інформацію, яка не відповідає дійсності, та відтворив її під час допиту та слідчого експерименту. При цьому, доказів притягнення потерпілого або ж свідка до кримінальної відповідальності за статтею 384 КК України, за надання недостовірних показань суду, стороною обвинувачення не надано. Щодо інших апеляційних доводів прокурора, а саме щодо аналітичної довідки УОТЗ ГУМВС України про телефонні з`єднання ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , то суд апеляційної інстанції погоджується із оцінкою, наданою цим матеріалам судом першої інстанції. Відповідно до аналітичної довідки був проведений аналіз про з`єднання абонентських номерів 10.03.2014 року, на підставі якої було складено схему з`єднання абонентів з 21.00 години 10.03.2014 року до 01.00 години 11.03.2014 року, та схема пересування ОСОБА_7 за період часу з 21.00 години 10.03.2014 року до 01.00 години 11.03.2014 року. Як вірно зазначено судом першої інстанції, цей документ не містить підпису та не затверджений будь - якою уповноваженою особою, яка її складала, вказана довідка не є ані протоколом, а ні додатком до протоколу про проведення процесуальної дії або слідчої дії. З`єднання між абонентами, зазначені в цій довідці фактично не мають інформативного характеру для встановлення обставин події. Крім того, відповідно до витягу з трафіків ОСОБА_7 за період часу з 21.00 години 10.03.2014 року до 01.00 години 11.03.2014 року, встановити де перебував ОСОБА_7 під час вчинення вбивства з 23.11 години до 23.47 години неможливо, у зв`язку з відсутністю з`єднань у зазначений проміжок часу. Доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 мав водійське посвідчення, та мав змогу швидко доїхати до місця злочину, є припущенням сторони обвинувачення та жодним чином не підтверджують здійснення пострілів саме ОСОБА_7 в ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Прокурор також посилається на відеозапис з камер спостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », де о 23.14 зафіксовано зупинку автомобіля, виходу з нею водія з нього та направлення в сторону місця події, потім о 23.32 водій повернувся, сів в автомобіль, розвернувся та поїхав. Однак вказаний відеозапис судом першої інстанції не досліджувався та питання про його дослідження стороною обвинувачення не порушувалося. Відповідно до клопотання прокурора, що наявне в т. 10 а.с. 152-156, прокурором визначено перелік доказів, які сторона обвинувачення просить дослідити під час судового провадження. У вказаному переліку відсутнє прохання про дослідження відеозапису, на який посилається прокурор в апеляційній скарзі. Крім того, перед початком судових дебатів, судом першої інстанції з`ясовано чи є в учасників провадження доповнення, клопотання, на що прокурор, обвинувачений та його захисник клопотань не заявляли та вважали можливим перейти до судових дебатів. На переконання суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції надано правильну оцінку як окремо кожному доказу за кожним окремо епізодом, так і їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості та достатності для доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованих злочинів. За фактом здійснення 10.03.2014 пострілів у ОСОБА_14 , у життєво-важливі частини тіла, в результаті яких потерпілому були заподіяні численні вогневі поранення, внаслідок чого він помер, та здійснення пострілу з вогнепальної зброї в живіт потерпілому ОСОБА_15 , з заподіянням вогнепального поранення та пошкодженням внутрішніх органів, судом першої інстанції досліджено показання потерпілого ОСОБА_15 , свідків, письмові докази, а саме: - рапорт оперативного чергового ОСОБА_61 про надходження 11.03.2014 року о 01.15 годині повідомлення медсестри Лозівської ЦРЛ про доставлення з вогнепальним пораненням ОСОБА_15 та смерть ОСОБА_14 ; - протокол огляду місця події від 11.03.2014 року, який проводився у період часу з 01.20 години до 03.40 години в гаражному кооперативі АДРЕСА_4 , зі схемою та фото-таблицею до нього; - протокол огляду місця пригоди від 11.03.2014 року проведеного у період часу з 08.50 години до 10.10 години, під час якого було вилучено зразки грунту та кров з воріт гаражу; - протокол огляду місця події від 11.03.2014 року, під час якого у приміщенні Лозівської ЦРЛ вилучено одяг, а саме курки та кофти з отворами в задній частині від куль та взуття загиблого ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_15 , - протокол огляду місця події від 12.03.2015 року, під час якого у приміщенні Лозівського відділення СМЕ вилучено 2 кулі, які було виявлено при розтині трупу ОСОБА_14 , - протокол огляду трупа ОСОБА_14 від 11.03.2014 року, - три протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_62 від 11.03.2014 року, - протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_20 , -висновок судово-психологічної експертизи № 5242 від 21.08.2014, висновок судово-психологічної експертизи № 5286 від 28.08.2014, висновок судово-медичної експертизи № 49-ЛЗТ/14 від 02.08.2014, висновок вибухо-технічної експертизи № 87 від 04.04.2014, висновок судово-медичної цитологічної експертизи № 307 ц/14 від 02.04.2014, висновок експерта судово-балістичної експертизи № 90 від 26.03.2014, висновок медико -криміналістичної експертизи № 521-мк/14 від 19.09.2014, висновок судово-медико-цитологічної експертизи № 961 ц від 12.09.2014, висновок медико-криміналістичної експертизи № 520-МК/14 від 14.10.2014, висновок судово-медичної експертизи № 2371/14 від 21.11.2014 та № 542 від 19.11.2014 року, висновок судово-імунологічної експертизи № 1073 від 13.04.2014 року, висновок вибухово-технічної експертизи № 542 від 19.11.2014 року, судово-психіатрична експертиза № 1021 від 10.11.2014 року, аналітична довідка УОТЗ ГУМВСУ, протокол огляду двох куль 5,45x45x18 ПСМ від 16.04.2014 року та визнання їх речовими доказами. Наведені докази підтверджують наявність самої події здійснення пострілів в потерпілого ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , однак не підтверджують того, що вказані у обвинувальному акті дії вчинені саме ОСОБА_7 . Відповідно до висновку судово-імунологічної експертизи № 3115-И/14 від 13.09.2014 року на кросівках фірми « ІНФОРМАЦІЯ_6 », вилучених при проведенні обшуку в квартирі, виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анті-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_14 не виключається.

Однак, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено, що наявність крові на кросівках сама по собі, за відсутності інших об`єктивних доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення злочинів відносно потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , не може бути визнана достатнім доказом його винуватості.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до висновку судово-імунологічної експертизи № 3115-И/14 від 13.09.2014 року, на дослідження був наданий пакунок з речовими доказами, а саме 3 пари кросівок, куртка Nike, вилучені в ході обшуку 13.03.2014 в квартирі за адресою: АДРЕСА_7 , де як вбачається з матеріалів провадження мешкає ОСОБА_12 та власником якої є його дружина - ОСОБА_63 . На думку суду апеляційної інстанції, стороною обвинувачення не підтверджено належність вилучених у ОСОБА_12 кросівок із слідами крові, саме ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції також приймає до уваги, що відповідно до висновку судової експертизи дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу №542 від 19.11.2014, відсутні сліди вибухових речовин, та речовин продуктів вибуху та пострілу в змивах з обох рук обвинуваченого ОСОБА_7 . Безпосередньо знаряддя злочину, з якого були здійснені постріли в ОСОБА_15 та ОСОБА_14 стороною обвинувачення не встановлені, у ОСОБА_7 не виявлені. Враховуючи всі обставини у їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальні правопорушення за епізодом від 10.03.2014, передбачені пунктом 13 частини 2 статті 115, частиною 2 статті 15 пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 КК України вчиненені ОСОБА_7 та апеляційні доводи прокурора не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції. Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України є обгрунтованими та мотивованими, останньому з дотриманням вимог статтей 50, 65 КК України призначено достатню міру покарання.

Судом першої інстанції небезпідставно встановлено, що на час судового розгляду закінчилися строки, передбачені частиною 1 статті 49 КК України. Частина 2 статті 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 284, частини 3 статті 288 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності; суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Відповідно до статті 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Судом апеляційної інстанції роз`яснено обвинуваченому його право на звільнення від кримінальної відповідальності за епізодом нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 від 28.09.2008, роз`яснено, що це є нереабілітуючою обставиною, на що останній погодився та підтвердив своє бажання на звільнення його від кримінальної відповідальності за вказаним епізодом. Захисник обвинуваченого підтримала таку позицію підзахисного, прокурор не заперечував, оскільки це є правом обвинуваченого. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлено об`єктивних обставин, передбачених частиною 3 статті 49 КК України, вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.06.2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за частиною 1 статті 121 КК України підлягає скасуванню, а ОСОБА_7 на підставі частини 1 статті 49 КК України слід звільнити від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 121 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за частиною 1 статті 121 КК України закрити, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України. Оскільки судом апеляційної інстанції встановлені підстави для часткового скасування вироку суду, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого вироку в частині виправдання ОСОБА_7 за пунктом 13 частини 2 статті 115, частиною 2 статті 15 пунктами 1, 13 частини 2 статті 115 КК України, судом апеляційної інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, не встановлено.

Керуючись статтями 284, 405, 407, 417, 418, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково. Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за частиною 1 статті 121 КК України - скасувати.

На підставі частини 1 статті 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 121 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за частиною 1 статті 121 КК України закрити, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України. В решті вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: