КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4325/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2024,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2024 клопотання прокурора - задоволено. Продовжено стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів. Строк тримання під вартою ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 29 травня 2024 року до 27 липня 2024 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що він обвинувачується у добровільній участі громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України та за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, те, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України інкримінований ОСОБА_6 злочин становить підвищену небезпеку для суспільства та держави в цілому та дійшов висновку, що ризик переховування ОСОБА_6 від суду продовжує існувати та не зменшився, навіть з огляду на наявність у нього постійного місяця проживання, оскільки жодних доказів наявності у нього міцних соціальних зв`язків у місці проживання або будь-якому іншому місці суду надано не було, до того ж до затримання обвинувачений ніде не працював та не навчався, він не одружений, не має малолітніх та неповнолітніх дітей або інших осіб, які б перебували під його наглядом або на його утриманні. Окрім того, на переконання суду не зменшився ризик незаконного впливу на свідків у зв`язку з тим, що у вказаному кримінальному провадженні суд перейшов до допиту свідків сторони захисту, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Відтак, на переконання суду, прокурором було доведено обставини того, що наявні ризики не зменшилися, а їх наявність виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою. Крім того, суд, зваживши на те, що ОСОБА_6 не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, недоведеність наявності міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, відсутність постійного місця роботи та навчання, вважав за необхідне при вирішенні питання щодо продовження відносно ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2024 скасувати та ухвалити свою ухвалу, якою обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що оскаржувана ухвала невмотивована, суд першої інстанції лише зазначив, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочину, що відноситься до особливо тяжких, що фактично і стало підставою для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, натомість в ухвалі не наведено будь-яких реальних підстав та ризиків, які б свідчили про необхідність продовження найсуворішого запобіжного заходу.

Апелянт вказує, що суд вважав обґрунтованим наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в саме ризику переховування та ризику впливу на свідків, однак така позиція суду не узгоджується з матеріалами кримінального провадження, а також не підтверджена будь-якими доказами по справі. Зокрема, як зазначає апелянт, жодний допитаний на досудовому розслідуванні свідок не підтвердив вплив на нього з боку ОСОБА_6 , тому висновки суду про ймовірність впливу з боку ОСОБА_6 на свідків не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а крім того допитані всі свідки зі сторони обвинувачення. Також захисник вказує, що обвинувачений не вчиняв спроб втечі, не переховувався від слідства та суду, не може вчиняти вплив на свідків та потерпілого, ризик знищення або спотворення речових доказів також відсутній.

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, має на утриманні мати пенсійного віку. Зазначає також, що сторона обвинувачення в судовому засіданні не довела недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, а саме, що обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не буде запобігати ризикам, зазначеним у клопотанні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000322 від 19.04.2022 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2024клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 27 липня 2024 року включно.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, проти основ національної безпеки України, який в умовах збройної агресії російської федерації проти України становить підвищену небезпеку для суспільства та держави в цілому, за який передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк до п`ятнадцяти років, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, до затримання ніде не працював та не навчався, не одружений, не має малолітніх та неповнолітніх дітей або інших осіб, які б перебували під його наглядом або на його утриманні, що вказує на відсутність міцних соціальних зв`язків у місці проживання або будь-якому іншому місці, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальностіможе переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 спроб втечі не вчиняв, а також не переховувався від слідства та суду, на переконання колегії суддів, не може свідчити про те, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у разі доведеності його вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про наявність у обвинуваченого на утримані матері пенсійного віку є непереконливими, оскільки такі твердження не підтверджені жодними доказами. До того ж, як встановлено судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 до затримання ніде не працював, що вказує на відсутність у обвинуваченого законних способів існування та ставить під сумнів можливість обвинуваченого взагалі утримувати матір.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, і докази досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що жоден з допитаних на досудовому розслідуванні свідків не підтвердив вплив на нього з боку ОСОБА_6 , як на відсутність ризику впливу на свідків, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, не допитані ще всі свідки, показання яких суд сприймає безпосередньо, а тому враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на недопитаних свідків.

Що ж до посилань захисника на те, що обвинувачений раніше не судимий та за місцем проживання позитивно характеризується, то колегія суддів зауважує, що такі обставини не є визначальними, оскільки враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, а тому не дають підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Посилання захисника на відсутність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст. 177 КПК України, колегією суддів не перевіряється, оскільки такий ризик не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що наведені у судовому рішенні ризики не ґрунтуються на жодному доказі, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2024, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів, тобто до 27 липня 2024 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4