УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 707/2125/22

провадження № 51-439 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо останнього та ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців;

за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року у виді 1 року позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 01 вересня по 24 жовтня 2022 року включно, а також з 18 листопада 2022 року по день набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, діючи повторно, 17 липня 2022 року, більш точного часу не встановлено, за попередньою змовою з ОСОБА_6 прийшов на територію приватного домоволодіння АДРЕСА_1 , де шляхом пошкодження запірних пристроїв проникли до приміщення літньої кухні, де таємно, в умовах воєнного стану, викрали чуже майно на суму 2 066, 67 грн.

Після цього, ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , шляхом відкриття замка вхідних дверей, проникли до приміщення житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою, та викрали велосипед марки «Мінськ», вартістю 1 437, 50 грн.

Вказаними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заподіяли потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 5 170, 84 грн.

Крім цього, 17 липня 2022 року, ОСОБА_5 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , маючи умисел направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, проникли в приміщення приватного домоволодіння АДРЕСА_1 , де реалізуючи свій злочинний умисел, незаконно заволоділи транспортним засобом, а саме мопедом марки «VIPERDELTAEX-50 QT-B», вартістю 580 грн, чим спричинили потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам статей 370, 419 КПК України у своєму рішенні не навів достатнього обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та формально підійшов до перевірки обставин кримінального провадження. Також стверджує, що вказаний суд залишив поза увагою доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домовленості щодо спільного вчинення кримінальних правопорушень, що у свою чергу виключає таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, чим порушив засаду законності, яка є гарантією захисту прав, свобод та законних інтересів обвинуваченого. Крім цього вказує, що в оскаржуваній ухвалі апеляційний суд послався на докази, які не були предметом безпосереднього дослідження під час апеляційного розгляду.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_7 ,свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , зміст яких детально викладено у вироку.

Окрім того, установлені судом першої інстанції обставини також підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема, протоколом огляду місця події від 18 липня 2022 року, протоколом огляду речей від 22 серпня 2022 року, висновком судово-дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/124-22/9448-Д від 02 вересня 2022 року, протоколом огляду речей від 03 вересня 2022 року.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло та інше приміщення, в умовах воєнного стану; за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, скоєне повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у приміщення чи інше сховище.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обтяжуючої обставини - рецидив злочинів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, яке, на думку місцевого суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Не погодившись із вироком суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.

Щодо доводів захисника про відсутність у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домовленості стосовно спільного вчинення кримінальних правопорушень, що у свою чергу виключає таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне скоєння цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про його спільне вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як убачається з ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість має стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

Доведеність вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень за попередньою змовою групою осіб підтверджується, зокрема, такими доказами:

- протоколом огляду місця події від 18 липня 2022 року, згідно якого на території приватного домоволодіння по АДРЕСА_1 виявлено та вилучено замок із ключем, слід віджиму, сокиру та три сліди папілярних візерунків, які були вилучені з вхідних дверей до кімнати у вказаному помешканні;

- протоколом огляду місця події від 18 липня 2022 року, з якого вбачається, що на території приватного домоволодіння по АДРЕСА_1 , за місцем тимчасового проживання обвинуваченого ОСОБА_6 , виявлено та вилучено шуруповерт «Dnipro-М» моделі ВР-220 із акумуляторною батареєю, бензиновий тример «Foresta» 2,2 кВт, велосипед із зеленою рамою, які на праві власності належать потерпілому ОСОБА_15 ;

- висновком судово-дактилоскопічної експертизи №-19/124-22/9448-Д від 02 вересня 2022 року, відповідно якого слід пальця руки розмірами 13x26 мм, слід долоні руки розмірами 96x45 мм, а також слід пальця руки розмірами 13x23 мм, котрі вилучені під час огляду місця події 18 липня 2022 року за місцем проживання потерпілого, залишені ОСОБА_16 та ОСОБА_5 .

З урахуванням наведеного, доводи скарги ОСОБА_4 в цій частині, на переконання Суду, є безпідставними.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд у своїй ухвалі послався на докази, які не були предметом безпосереднього дослідження під час апеляційного розгляду, з огляду на наступне.

Приписами ч 3 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження за клопотанням учасників, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Під час апеляційного розгляду в суду не виникає обов`язок досліджувати докази з дотриманням засад безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені судом першої інстанції. Розгляд у суду апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, а повторне дослідження доказів здійснюється відповідно до приписів ч. 3 ст. 404 КПК України за наявності для цього підстав.

Як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, а погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, у суду не було.

З огляду на викладене, апеляційний суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо останнього та ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3