УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 405/7612/21

провадження № 51-2109ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 26 серпня 2021 року приблизно о 07:40 ОСОБА_4 , перебуваючи на 5 поверсі 3 під`їзду будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно з корисливою метою відкрито, повторно, наблизився до ОСОБА_6 , яка в цей час виходила з квартири, та схопив її правою рукою за ліве плече та передпліччя, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, та шляхом ривка зірвав із шиї ОСОБА_6 золоті ланцюжок і кулон. Після указаних дій засуджений з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник і розпорядився ним на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій майнову шкоду на загальну суму 10 596,48 гривень.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 07 грудня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, кваліфікувати дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК та призначити покарання за цією статтею і звільнити з-під варти у зв`язку з відбуттям покарання.

Суть доводів захисника зводиться до того, що в діянні її підзахисного немає корисливого мотиву, оскільки він зірвав ланцюжок із потерпілої на ґрунті ревнощів. Крім того, касатор стверджує, що тілесні ушкодження були спричинені ОСОБА_6 внаслідок особистого конфлікту.

Також скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_7 в тій частині, що вона бачила, як засуджений щось викинув у квітник біля третього під`їзду.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, суд обґрунтовано послався на показання: обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , зміст яких детально викладено у вироку.

Також установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема: протоколом огляду місця події від 26 серпня 2021 року з фототаблицею; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_6 від 11 вересня 2021 року з відеозаписом до нього; висновком експерта № 625 від 30 серпня 2021 року; висновком експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи № 3590/3674/21-27 від 21 вересня 2021 року.

Крім того, перевірив місцевий суд і доводи сторони захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, однак суд не знайшов підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Місцевий суд зауважив, що встановлені ним фактичні обставини вказують на те, що ОСОБА_4 , не маючи жодного законного права на належні потерпілій речі, за відсутності дозволу останньої на їх вилучення, розумів, що, зриваючи з ОСОБА_6 прикраси, він фактично вилучає їх поза волею останньої, а отже протиправно обертає на свою користь неналежне йому (чуже) майно (золоті ланцюжок та кулон).

Крім того, суд зазначив і про безпідставність тверджень сторони захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 корисливого мотиву з огляду на те, що останній зірвав із потерпілої прикраси з особистих мотивів (ревнощів). Обґрунтовуючи рішення в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 , зірвавши з потерпілої прикраси, не мав наміру їх повертати, на що вказують повідомлені потерпілою обставини стосовно ігнорування засудженим її вимоги про повернення належного їй майна, які не спростовуються і самим засудженим, який мав намір позбавити потерпілу можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Також місцевий суд небезпідставно зауважив, що грабіж вважається закінченим, коли майно вилучене і винуватий має реальну, хоча б початкову, можливість розпорядитися ним як власним (винести, сховати, передати, викинути тощо).

З урахуванням наведеного вище, Ленінський районний суд м. Кіровограда дійшов обґрунтованого висновку, що твердження захисника про позбавлення засудженим потерпілої можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном через ревнощі не свідчить про відсутність корисливого мотиву в діянні засудженого, з огляду на протиправне відкрите заволодіння ОСОБА_4 майном потерпілої поза її волею без наміру його повернути.

Суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог процесуального закону, вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений та його захисник подали апеляційні скарги. Черкаський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Так, апеляційний суд на спростування доводів сторони захисту про відсутність корисливого мотиву в діянні засудженого вказав таке.

Потерпіла ОСОБА_6 , будучи допитаною в суді апеляційної інстанції, вказала, що в кінці серпня 2021 року приблизно о 7:40 ОСОБА_4 під час штовханини зірвав із неї золотий ланцюжок із кулоном, які подарував їй батько. Після того, як він вчинив такі дії, ланцюжок випав з його рук на поверх нижче. Засуджений спустився, підняв його й побіг із під`їзду. Потерпіла вимагала повернути її речі, але ОСОБА_4 втік. Хоча вона і не бачила, щоб він кидав прикраси, однак шукала їх у траві, але не знайшла. Вважала, що ОСОБА_4 вчинив ці дії не через ревнощі.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з критичною оцінкою показань засудженого ОСОБА_4 , наданою місцевим судом, щодо відсутності в його діянні корисливого мотиву через те, що він зірвав із потерпілої прикраси з особистих мотивів, а саме ревнощів. Суд також вказав про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту з цих обґрунтувань, оскільки засуджений незаконно заволодів золотими прикрасами потерпілої ОСОБА_6 та не повернув їх потерпілій і не повідомляв про такий намір.

Також колегія суддів Черкаського апеляційного суду зазначила, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК, характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Прямий умисел наявний, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Розуміння суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є соціально-осуджуваним, шкідливим для суспільства. Зокрема, вчиняючи грабіж, винуватий усвідомлює, що він порушує право власності, відкрито викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди.

Зауважив апеляційний суд і про ту обставину, що засуджений, згідно з його показаннями, усвідомлював, що вчиняє протиправні дії щодо майна потерпілої.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав про доведеність факту, що ОСОБА_4 отримав реальну можливість розпорядитися майном (заховати, передати іншим особам) з огляду на ті обставини, що засуджений застосував до потерпілої насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я, після чого із застосуванням фізичної сили зірвав із шиї золоті ланцюжок і кулон, але з рук засудженого ланцюжок впав на сходинковий майданчик поверхом нижче, куди ОСОБА_4 одразу спустився та, піднявши золото, побіг на вулицю. Потерпіла наздоганяла його, вимагала повернути майно, але він, утримуючи майно, не виконав цих вимог.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з належно вмотивованими висновками судів попередніх інстанцій, які дослідили та проаналізували зібрані докази, надали їм належну оцінку, у тому числі оцінили їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_4 і обґрунтовано дійшли правильних висновків про наявність у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Не є слушними і твердження сторони захисту в касаційній скарзі про спричинення потерпілій тілесних ушкоджень внаслідок особистого конфлікту, з огляду на таке.

Насамперед Верховний Суд зауважує, що, згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, ОСОБА_4 перед тим як зірвати з потерпілої ланцюжок, застосував до неї насильство, а після відкритого викрадення майна він більш не застосовував насильство і одразу ж поспішив залишити місце події з викраденим.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, з кваліфікуючими ознаками: 1) повторність 2) поєднання з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Також Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що за обставин цього провадження обраний засудженим спосіб розпорядження викраденим у потерпілої ОСОБА_6 майном не спростовує висновків судів попередніх інстанцій щодо доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Тому показання свідка ОСОБА_7 про те, що засуджений біля третього під`їзду викинув щось у квітник (за твердженням сторони захисту, це були зірвані у потерпілої прикраси) не впливають на правильність кваліфікації діяння засудженого.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3