Справа № 132/1101/24
Ухвала

Іменем України

26 квітня 2024 року місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисників адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, заявлені учасниками судового провадження заяви та клопотання, а також обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000266 від 25 березня 2024 року, відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4, 5 ст.191 КК України, та ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191 КК України,

ВСТАНОВИВ:

03.04.2024 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області з Вінницької обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000266 від 25 березня 2024 року, відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4, 5 ст.191 КК України, та ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191 КК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2024 року, визначено склад суду з розгляду обвинувального акту: головуючого суддю ОСОБА_15 .

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 04.04.2024 року, кримінальне провадження за обвинувальним актом призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.315 КПК України, у підготовчому судовому засіданні на обговорення учасників судового провадження поставлено питання щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Прокурор ОСОБА_16 у судовому засіданні просив суд призначити кримінальне провадження до судового розгляду та викликати в судове засідання учасників процесу, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України, підстав для прийняття судом рішення, передбаченого п.п.1-4, 6 ч.3 ст.314 КПК України, немає, а розгляд справи повинен здійснюватися у відкритому судовому засіданні.

Заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, з`ясувавши їх позицію щодо заявлених клопотань, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків.

Щодо обвинувального акту.

Положеннями ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

У п. 51 рішення ЕСПЛ у справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено: «Суд також нагадує, що поняття обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy), серія А N 56, п. 53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), серія А N 73, п. 53, рішення від 21 лютого 1984 року).

У рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, зокрема, зазначено, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. b ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Згідно з ч.3 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Отже, обов`язок щодо того, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст.291 КПК України, нормами кримінального процесуального закону покладається саме на прокурора.

При цьому законодавець надає суду право, а не встановлює обов`язок, під час підготовчого судового засідання повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №520/8135/15-к, провадження № 51-203 км 17).

Положеннями ч.2 ст.291 КПК України встановлено вимоги до обвинувального акта, згідно з якими обвинувальний акт повинен містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта; дату та місце його складання та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Згідно з положеннями ст.293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акту до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику.

Дослідивши обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні суд приходить до висновку, що він містить усі необхідні елементи, що визначені в ч.2 ст.291 КПК України. Зокрема, в обвинувальному акті викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та сформульовано обвинувачення, обвинувальний акт підписано слідчим та прокурором, до нього додано усі передбачені кримінальним процесуальним законом додатки.

Судом не встановлено таких його недоліків, які б перешкоджали суду призначити судовий розгляд.

Щодо призначення судового розгляду.

Кримінальне провадження підсудне Калинівському районному суду Вінницької області.

Обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України, підстави для прийняття рішення, передбаченого п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, відсутні.

Обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування було вручено обвинуваченим та їх захисникам.

Під час проведення підготовчого судового засідання також встановлено, що угода про визнання винуватості, у порядку статей 468, 469, 470, 472-475 КПК України, до суду не надходила.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акта з додатками, з огляду на відсутність підстав для прийняття інших, передбачених пунктами 1-4 ч.3 ст.314 КПК України рішень, суд приходить до висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Підстав для здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні не встановлено, а тому воно має бути розглянуто у відкритому судовому засіданні із забезпеченням повного фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

Таким чином, беручи до уваги, що у підготовчому судовому засіданні жодних обставин, які б перешкоджали призначенню судового розгляду, не встановлено, суд під час підготовки до судового розгляду, з`ясувавши необхідність проведення судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з`ясувавши питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, вчинивши всі необхідні для підготовки судового розгляду дії, завершує підготовку до судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.316 КПК України, суд після завершення підготовки до судового розгляду постановляє ухвалу про призначення судового розгляду.

Строки призначення судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно до ч.1 ст.28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Частиною 2 ст.316 КПК України передбачений граничний строк для призначення судового розгляду, зокрема, судовий розгляд має бути призначений не пізніше десяти днів після постановлення ухвали про його призначення.

Щодо складу суду.

Санкція ч.5 ст.191 КК України, яка інкримінується обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

За приписами ч.2 ст.31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один із них заявив клопотання про такий розгляд.

Відповідно до ч.4 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд роз`яснює обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів.

На виконання вимог процесуального закону, суд під час підготовчого судового засідання роз`яснив обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, натомість ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зазначили, що не мають наміру заявляти клопотання з цього приводу, оскільки вважають, що розгляд кримінального провадження має здійснюватися суддею одноособово. Дану позицію підтримали захисники обвинувачених, які повідомили суд, що це погоджена позиція із їх підзахисними.

Щодо цивільного позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

Суд приймає до уваги, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції).

Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є закон «Про прокуратуру».

За змістом ч.3 ст.23 цього закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

У п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч.3 ст.23 закону «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах ВС від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 року у справі №906/240/18, від 1.11.2018 року у справі №910/18770/17, від 5.11.2018 року у справі №910/4345/18).

Відповідно до ч.4 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначенні законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Дані вимоги процесуального закону органом прокуратури в повному обсязі не виконано.

Будь-яких доказів, що Державне підприємство «Дослідне господарство «Корделівське» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук Украни та Фонд державного майна України, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, не здійснюють або неналежним чином здійснюють ці повноваження, прокурором не доведено.

Частиною 5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у звязку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно вимог ч.4 ст.128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

За приписами ч.4 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

В силу положень ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжних заходів.

Прокурор ОСОБА_17 подав ряд клопотань, які стосуються запобіжних заходів, зокрема:

про продовження дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_12 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а також продовження строку його відсторонення від посади;

про продовження дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченої ОСОБА_13 , а також продовження строку її відсторонення від посади;

про продовження дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_14 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а також продовження строку його відсторонення від посади.

Розглянувши заявлені клопотання, суд приходить до наступних висновків:

Згідно вимог частини 3 статті 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (тобто статтями 176-213 КПК України).

Частиною першою статті 176 КПК України передбачено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

У клопотанні прокурор фактично посилається на те, що наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення обвинуваченими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 дій, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме те, що вони зможуть переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

При визначенні імовірності переховування ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 від суду (правосуддя), суд враховує тяжкість покарання, що загрожує останнім у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованому їм кримінальному правопорушенні у цьому кримінальному провадженні. Так, кримінальне правопорушення за ч.5 ст.191 КК України, у якому обвинувачуються ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від суду під час притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинувачених від суду.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 року), в Україні введено воєнний стан, який на теперішній час не скасований та продовжує діяти.

У зв`язку із цим, Кабінет Міністрів України вніс зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою від 27.01.1995 року № 57. Так, згідно зазначених змін до Правил, з метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, а також визначено перелік громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, що мають можливість виїхати за кордон під час дії воєнного стану.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі № 1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Внаслідок збройної агресії російської федерації, Україною з 24.02.2022 року, згідно відкритих даних, не контролюється орієнтовно 20 відсотків власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску.

Існують способи виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, і через офіційні пункти пропуску, доприкладу, у зв`язку із наявністю інвалідності, або з волонтерською місією тощо. А тому стверджувати, що ризик переховування від суду, у тому числі, за кордоном нівельовано повністю, неможливо.

Також існують реальні можливості переховування обвинувачених і на тимчасово окупованих територіях України.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені зможуть переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Слід також зауважити, що реальна можливість вільної зміни свого місця проживання та/або місця перебування підвищує ймовірність переховування від суду, а тому в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати передбачену статтями 23 та 224 КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме - спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, суд бере до уваги те, що обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зможуть незаконно впливати на свідків, з метою можливої зміни ними своїх попередніх показів у суді, оскільки їм були вручені копії матеріалів кримінального провадження та відомі не лише анкетні дані вказаних осіб, але й їх фактичне місце проживання, а також зміст наданих ними показів.

Отже, існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків щодо обставин вчинення злочину мають значення для кримінального провадження та можуть суттєво вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній наділений потенційною можливістю впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Заявляючи ризик, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зможуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, прокурор повинен був послатися на конкретну річ чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та які не були ще виявлені та вилучені в рамках цього кримінального провадження, а також обставини, які свідчать, що обвинувачені мають доступ до останніх, та зможуть вчинити дії, направлені на їх знищення, спотворення чи схову.

Проте, у поданному клопотанні, прокурором не зазначено конкретну річ чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та які не були ще виявлені та вилучені в рамках цього кримінального провадження, а також невказано обставин, які свідчать, що обвинувачені мають доступ до останніх, та зможуть вчинити дії, направлені на їх знищення, спотворення чи схову. Отже, даний ризик необґрунтований та неконкретизований.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 частини першої статті 177 КПК України.

При вирішенні питання доцільності продовження дії раніше обраних запобіжних заходів відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 відповідно до вимог частини першої статті 178 КПК України, судом враховуються такі обставини як вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винними у їх вчиненні, а також вільний вибір місця знаходження та проживання, що може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження дії раніше обраних запобіжних заходів.

Суд вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

При цьому, наявність у обвинувачених постійного місця проживання, відсутність у них наміру переховуватися чи залишати територію Україну, не є безумовними підставами для застосування інших запобіжних заходів, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинувачених, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

Беручи до уваги те, що у суду відсутні докази, які б свідчили про те, що ризики передбачені п.п.1, 3 частини першої статті 177 КПК України, які існували на час застосування відповідних запобіжних заходів зникли, а тому оскільки підстав для зміни чи скасування запобіжних заходів відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не встановлено, суд приходить до висновку про необхідність продовження відносно них дії раніше обраних запобіжних заходів.

З урахуванням цього, клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_18 про зміну його підзахисній запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у нічну пору доби, необхідно залишити без задоволення.

Щодо клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_18 про здійснення судового виклику осіб до суду для допиту та витребування документів, подане під час підготовчого провадження в порядку ст.315 КПК України, то його слід долучити до матеріалів даного кримінального провадження та розглянути після визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження.

Керуючись ст.ст.303, 314-316, 369-372, 392 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання заступника начальника відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_17 про продовження дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_12 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а також продовження строку його відсторонення від посади задовольнити.

Продовжити дію покладених на обвинуваченого ОСОБА_12 обов`язків, визначених при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а саме: прибувати на виклики суду за першою вимогою; не відлучатись з населеного пункту, де він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утриматися від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні.

Термін дії обов`язків, покладених судом, продовжити до 24 червня 2024 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_12 , що в разі порушення визначених цією ухвалою суду обов`язків, внесена ним застава буде звернута в дохід Держави.

Продовжити відсторонення обвинуваченого ОСОБА_12 від посади головного інженера Державного підприємства «Дослідне господарство «Корделівське», строком на два місяці, тобто до 24 червня 2024 року включно.

Клопотання заступника начальника відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_17 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченої ОСОБА_13 , а також продовження строку її відсторонення від посади задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченої ОСОБА_13 дію запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, що полягає в забороні обвинуваченій без дозволу суду залишати житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово на строк до 24 червня 2024 року включно, за виключенням необхідності отримання медичної допомоги, та необхідності прямування до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру під час оголошення відповідної тривоги, та з покладенням на неї наступних обов`язків: прибувати на виклики суду за першою вимогою; не відлучатись з населеного пункту, де вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утриматися від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_13 , що у разі невиконання зазначених обов`язків, до неї може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_13 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Продовжити відсторонення обвинуваченої ОСОБА_13 від посади головного бухгалтера Державного підприємства «Дослідне господарство «Корделівське», строком на два місяці, тобто до 24 червня 2024 року включно.

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_18 про зміну його підзахисній запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у нічну пору доби залишити без задоволення.

Клопотання заступника начальника відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_17 про продовження дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_14 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а також продовження строку його відсторонення від посади задовольнити.

Продовжити дію покладених на обвинуваченого ОСОБА_14 обов`язків, визначених при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а саме: прибувати на виклики суду за першою вимогою; не відлучатись з населеного пункту, де він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утриматися від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні.

Термін дії обов`язків, покладених судом, продовжити до 24 червня 2024 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_14 , що в разі порушення визначених цією ухвалою суду обов`язків, внесена ним застава буде звернута в дохід Держави.

Продовжити строк відсторонення обвинуваченого ОСОБА_14 від посади виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Корделівське» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України, строком на два місяці, тобто до 24 червня 2024 року включно.

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_18 про здійснення судового виклику осіб до суду для допиту та витребування документів, подане під час підготовчого провадження в порядку ст.315 КПК України долучити до матеріалів даного кримінального провадження та розглянути після визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження.

Цивільний позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Державного підприємства «Дослідне господарство «Корделівське» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України та Фонду державного майна України, до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про відшкодування шкоди завданої державі внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків позову, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, роз`яснивши при цьому, що в разі не усунення вищевказаних недоліків в наданий строк, цивільний позов буде вважатися неподаним та повернутим.

Призначити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266 від 25 березня 2024 року, відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4, 5 ст.191 КК України, та ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191 КК України, до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Калинівського районного суду Вінницької області на 03 травня 2024 року на 09год. 00хв.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Ухвалу в частині продовження дії запобіжних заходів передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинувачених, а прокурору для контролю за її виконанням.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 292 КПК України, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Суддя