КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор», кримінальне провадження № 0002983 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Виноградівка Баштанського району Миколаївської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 22.02.2010 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі, звільненого 31.07.2012 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 25 днів;

- 27.02.2013 року Баштанським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- 06.06.2013 року Баштанським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки 4 місяці позбавлення волі, звільненого 22.05.2017 року по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року,

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1909/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, з випробуванням, якщо він протягом 1 року не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації в орган з питань пробації.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року внесено виправлення описки у вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено з випробуванням, іспитовий строк 1 рік, та постановлено вказати у восьмому абзаці описової частини: обставин, що обтяжують покарання - не встановлено; у третьому абзаці резолютивної частини третім пунктом вказати: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Суд визнав доведеним, що 05.12.2021 року приблизно о 13 год. 55 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні ТОВ «Сільпо-Фуд», який розташований за адресою: м. Київ, вул. М. Конєва, 7, викрав з полиць товар, а саме: сьомга Премія 2 шт., загальною вартістю 523 грн. 26 коп.; форель Премія, вартістю 136 грн. 65 коп.; масло солодковершкове Яготинське Екстра 82,5 % 12 шт., загальною вартістю 529 грн. 83 коп.; сир «Ghidetti» Парміджано Реджанно 44%, вартістю 136 грн. 65 коп.; сир Чеддер білий екстра 2 шт., загальною вартістю 164 грн. 97 коп.; сир «Ghidetti» Грана Падано 42% 4 шт., загальною вартістю 426 грн. 94 коп.; сир Wyke Farms Чедер Вінтаж Резерв 2 шт., загальною вартістю 214 грн. 97 коп.; сир «Gran Moravia» 2 шт., загальною вартістю 66 грн. 65 коп., а всього на загальну суму 2202 грн. 92 коп. Із вказаним товаром ОСОБА_6 пройшов касову зону, не розрахувавшись за нього, направився до виходу з магазину, проте не довів свій злочинний умисел до кінця, оскільки був зупинений працівниками охорони.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного покарання, з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає передбачені ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Зазначити про відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 . В решті вирок суду залишити без змін.

Також прокурор просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року про виправлення описки у вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що всупереч вимогам чинного закону України про кримінальну відповідальність, ігноруючи точний зміст диспозиції ч. 3 ст. 75 КК України, місцевий суд ухвалив помилкове рішення, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з умовою невчинення протягом іспитового строку нового правопорушення будь-якого виду. Натомість, відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність, обвинувачений мав звільнятися від відбування призначеного покарання з випробуванням за умови невчинення протягом іспитового строку нового, виключно, кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, пославшись на ст. 67 КК України, помилково визнав обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 рецидив злочину. Так, у даному кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений попередньо засуджений вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.06.2013 за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років 4 місяців позбавлення волі, а кримінальне правопорушення, яке ОСОБА_6 вчинив 05.12.2021, кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, тому в його діях наявна повторність і ця кваліфікуюча ознака правильно врахована під час кримінальної кваліфікації його дій. Будь-які відомості щодо рецидиву кримінальних правопорушень в діях обвинуваченого відсутні. Тим більше, що при цьому суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, оскільки вказівка на таку обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, відсутня в обвинувальному акті. Внаслідок такої помилки місцевого суду, становище обвинуваченого було незаконно погіршено.

Також місцевий суд, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не поклав на нього один з двох основних обов`язків, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, що суттєво покращує становище обвинуваченого.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Крім того, зазначає, що самостійне внесення судом першої інстанції змін у вже проголошений вирок здійснено ухвалою від 13.10.2022 незаконно, оскільки виключення з вироку вказівки на обставину, яка визнана судом такою, що обтяжує покарання обвинуваченого, та розширення переліку обов`язків, покладених на обвинуваченого відповідно до вимог ст. 76 КК України, не є виправленням описки. Зазначені помилки у правозастосуванні не мають характеру описок, а зміст оскаржуваного вироку свідчить про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність. При цьому, чинний кримінальний процесуальний закон передбачає єдину можливу процедуру виправлення таких помилок - перегляд вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку. Однак місцевий суд, істотно порушуючи припис ч. 1 ст. 379 КПК України, незаконно перебрав на себе невластиві йому функції апеляційного суду, тому постановлена місцевим судом ухвала від 13.10.2022, якою внесено зміни в описову та резолютивну частину вироку цього ж суду від 06.10.2022, не ґрунтується на законі. Такі дії, серед іншого, призвели до порушення гарантії правової визначеності, а саме незмінності судового рішення, що з урахуванням вищевказаного, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також обвинуваченого, який не заперечував проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою, або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки, незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).

Арифметична помилка - це помилка у визначенні результату підрахунку: пропуск цифри, випадкова перестановка цифр, спотворення результату обчислення у зв`язку із використанням несправної техніки.

При цьому однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив (постановив) рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати. Цю властивість судового рішення в праві називають "незмінністю судового рішення". Допущені в судовому рішенні помилки, внаслідок яких воно стає незаконним і необґрунтованим, виступають підставою для зміни і скасування рішення в апеляційному і касаційному порядку та у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Незмінність є елементом законної сили судового рішення суду, але не правовим наслідком набрання ним цієї сили. Вона є властивістю рішення суду як процесуального документа, як акта правосуддя, що набувається ним незалежно від набрання законної сили. Моменти набрання судовим рішенням законної сили та виникнення у нього властивості незмінності різні. Незмінним судове рішення стає ще до набрання ним законної сили. Статичний елемент законної сили судового рішення (стабільність рішення) не вичерпується виключністю та неспростовністю, а включає в себе також властивість незмінності.

Отже, виправлення допущених у вироку описок чи арифметичних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть цього судового рішення, не змінюється його зміст.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, з випробуванням. При цьому в резолютивній частині вироку суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_6 звільняється від відбування покарання, якщо він протягом 1 року не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст. 76 КК України, на ОСОБА_6 покладено такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації в орган з питань пробації.

Також в мотивувальній частині вироку суд визнав ОСОБА_6 обставиною, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року внесено виправлення описки у вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, а саме: постановлено вказати у восьмому абзаці описової частини: обставин, що обтяжують покарання - не встановлено; у третьому абзаці резолютивної частини третім пунктом вказати: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Таким чином, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року суд першої інстанції фактично змінив суть вироку Голосіївського районного суду м. Києва 06 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 , що вплинуло на властивість судового рішення - незмінність, тобто вийшов за межі ст. 379 КПК України, вирішивши питання віднесені до повноважень апеляційного суду.

Вказані обстави свідчать про істотне порушення Голосіївським районним судом м. Києва вимог кримінального процесуального закону при постановленні ухвали від 13 жовтня 2022 року, у зв`язку з чим вказана ухвала, відповідно до ст.ст. 409, 412 КПК України, підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність і необґрунтованість вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, то колегія суддів вважає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, недоведеному до кінця з причин, які не залежали від його волі, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони прокурором і в апеляційній скарзі.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Також судом першої інстанції дотримано загальних засад призначення покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Водночас положення ст. 50 КК Українивизначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, відношення обвинуваченого до скоєного, яке полягає у визнанні вини, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, за які покарання відбув у передбаченому законом порядку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, на підставі чого призначив обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Проаналізувавши усі обставини, які повинні враховуватися судом при призначенні покарання в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо розміру призначеного ОСОБА_6 покарання, так і умов його відбування.

При цьому й прокурором не оспорюється вид та міра призначеного обвинуваченому покарання, а також висновок суду першої інстанції про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з підстав зазначених у вироку.

Разом з тим, доводи прокурора про необґрунтоване визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 - рецидив злочинів, є слушними.

Відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України рецидив злочинів визначено як одну з обставин, яка обтяжує покарання.

При цьому, аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що передбачену в п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжуючу покарання обставину (рецидив) законодавець поширив лише на кримінальні правопорушення, вчинені у формі злочинів. Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.

Водночас, згідно ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка обставина, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз врахувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Тож, якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то, за змістом частини четвертої статті 67 КК України, як повторність, так і рецидив злочинів, суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Згідно ч. 1 ст. 32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Так, ОСОБА_6 раніше був засуджений вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки 4 місяці позбавлення волі.

Кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_6 засуджений вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, а саме, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно, недоведений до кінця з причин, які не залежали від його волі.

Таким чином, в діях ОСОБА_6 наявна кваліфікуюча ознака повторність, яка і була врахована під час кримінально-правової кваліфікації його дій.

Будь-які відомості щодо рецидиву кримінальних правопорушень в діях ОСОБА_6 у матеріалах провадження відсутні, не вказано про таку обставину і в обвинувальному акті.

Проте суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, що наявність у ОСОБА_6 попередніх судимостей за аналогічні кримінальні правопорушення і утворили кваліфікуючу ознаку повторність, тобто є ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, що впливає на його кваліфікацію, а отже, у відповідності до вищенаведених норм закону, суд не може ще раз її враховувати як обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 обставиною, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів, застосував закон, який не підлягає застосуванню, а отже, неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність.

Тому вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 підлягає зміні та з його мотивувальної частини слід виключити вказівку на наявність обставини, що обтяжує покарання, - рецидив злочинів.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, щосудом, яким прийнято рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, було застосовано умову такого звільнення, яка не передбачена положеннями ст. 75 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

В той же час із оскаржуваного вироку вбачається, що суд прийняв рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, хоча умови звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням регламентовані законом України про кримінальну відповідальність та не позбавляли суд можливості додатково не вказувати їх у вироку.

Зважаючи на вищевикладене, доводи прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме - зазначення умови звільнення від відбування призначеного покарання - не вчинення протягом іспитового строку нового правопорушення, що не передбачено законом, колегія суддів вважає слушними.

А тому, допущена судом першої інстанції помилка на підставі ст.ст. 409, 413 КПК України підлягає виправленню шляхом зміни вироку в частині рішення суду про звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та виключення умови такого звільнення, яка суперечить точному змісту ч. 3 ст. 75 КК України.

Що стосується застосування ст. 76 КК України при звільненні обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

3. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки:

1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого;

2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу);

4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;

5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб;

6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.

Отже, при застосуванні положень ст. 75 КК України, покладення на засудженого обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, є обов`язковим, в той час, як покладення обов`язків, визначених у ч. 3 ст. 76 КК України, є правом суду.

Натомість, суд у вироку, прийнявши рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та визнавши за необхідне у зв`язку з цим покласти на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, безпідставно не поклав на нього один з основних обов`язків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Разом з тим, доводи прокурора про те, що в результаті неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст. 76 КК України призначене ОСОБА_6 покарання є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не заслуговують на увагу, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема - на положеннях ст. 414 КПК України, ст.ст. 50-52, 75 КК України, оскількипокладені обов`язки не стосуються виду та міри покарання, а становлять зміст умов випробування, які є необхідними для контролю уповноваженими органами за поведінкою засудженого, тому не можуть бути підставою дляухвалення нового вироку в цьому випадку.

А тому, на переконання колегії суддів, наведена прокурором невідповідність рішення суду в частині обов`язків, що покладаються на обвинуваченого, в порядку ст. 76 КК України, у зв`язку з його звільненням від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, підлягає виправленню судом апеляційної інстанції шляхом зміни вироку в цій частині з покладенням на ОСОБА_6 , відповідно до вимог, передбачених ст. 76 КК України, таких обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Таким чином, апеляційна скарга першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року, якою внесено виправлення описки у вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 та постановлено вказати у восьмому абзаці описової частини: обставин, що обтяжують покарання - не встановлено; у третьому абзаці резолютивної частини вказати: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, - скасувати.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 змінити:

- в частині рішення про застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, виклавши його в наступній редакції: «На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, та відповідно до ст. 76 КК України, покласти на нього такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації."»;

- виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ _____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3