Провадження 1-кп/193/63/24
В И Р О К

іменем України

04 червня 2024 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області кримінальне провадження №0000028 від 05.02.2024 відносно:

ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо- спеціальною освітою, перебуваючого у незареєстрованому шлюбі, офіційно не працюючого, військовозобов`язаного, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

04.02.2024 о 20:55 годині, ОСОБА_3 , будучи колишнім працівником СТО ТОВ « ОСОБА_8 », розташованого по АДРЕСА_3 , маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, підійшов до території вищевказаного СТО де, попередньо знаючи номер кодування від вхідних воріт, за допомогою його уведення відкрив ворота та зайшов на територію СТО, користувачем якої являється ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після цього, також заздалегідь знаючи де знаходяться ключі від приміщення шиномонтажу, взяв їх із приміщення недіючої будівлі, вікно якого було відчинено та за допомогою згаданого ключа відімкнув замок вхідних дверей до приміщення шиномонтажу і проник у його всередину.

Перебуваючи у середині цього приміщення, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи в умовах воєнного стану, запровадженого на території України Законом України «Про затвердження Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради Національної безпеки і оборони України», відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» з 05 годин 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався у тому числі з 14 лютого 2024 року строком на 90 днів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, умисно, таємно, з корисливих мотивів здійснив крадіжку грошових коштів на загальну суму 1550 гривень, які перебували в журналі для записів оплати виконаних робіт, після чого поклав їх до кишені своєї куртки та разом із викраденими грошовими коштами, зник з місця скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми умисними діями, ОСОБА_3 спричинив матеріальний збиток потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму 1550 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, як крадіжка, поєднана з проникненням в інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

Позиція обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вказаному злочині визнав повністю і пояснив, що він раніше працював на СТО ТОВ « ОСОБА_8 », який розташований по АДРЕСА_3 , яким фактично керував потерпілий ОСОБА_5 04.02.2024, біля 21:00 год. він прийшов до згаданого СТО, за допомогою уведення коду, який знав, відчинив вхідні ворота та зайшов на територію СТО, після цього, знаючи, де знаходяться ключі від приміщення шиномонтажу, взяв їх із приміщення недіючої будівлі, вікно якого було відчинено та за допомогою згаданого ключа відімкнув замок вхідних дверей зайшов у середину приміщення шиномонтажу, звідки викрав 1550 гривень, які перебували на столі у журналі для записів оплати виконаних робіт, після чого поклав їх до кишені своєї куртки та разом із викраденими грошовими коштами покинув вказане приміщення, розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд. Наголосив, що усвідомив скоєне, потерпілому ОСОБА_5 повернув викрадені кошти, пояснив, що створив сім`ю у якій допомагає в утриманні двох малолітніх дітей своєї співмешканки, при цьому вони очікують на народження своєї спільної дитини, а тому просив суворо його не карати. Предявлений до нього потерпілим цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. не визнав, оскільки вважає такі вимоги потерпілого є безпідставні.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердив про викрадення належних йому грошових коштів та пояснив, що його дочка ОСОБА_8 є власницею СТО ТОВ « ОСОБА_8 », яке розташоване по АДРЕСА_3 . Але оскільки дочка перебуває за кордоном, то цим сімейним бізнесом фактично керує він. Тривалий час на цьому СТО працював ОСОБА_3 , який не мав власної сім`ї та місця проживання, тому він дозволив йому проживати у середині службового приміщення СТО, забезпечивши його спальним місцем та всіма необхідними речами. У приміщенні СТО ОСОБА_3 проживав до жовтня 2023 року. З початку 2024 року ОСОБА_3 припинив виходити на роботу, а тому був звільнений. 05.02.2024 прибувши уранці на СТО він звернув увагу, що двері до приміщення СТО були відчинені, світло відсутнє, виявилося, що був вимкнений рубильник в електрощитку. Увімкнувши світло, він побачив розкидані речі у приміщенні. Переглянувши запис з камер відеоспостереження виявив, що напередодні, 04.02.2024, біля 21:00 год., ОСОБА_3 проник до СТО та викрав 1550 грн., які зберігалися у журналі у якому залишають працівники СТО гроші зароблені за день. Підтвердив про отримання від обвинуваченого 1550 грн., тобто тієї самої суми грошових коштів, яку було ним викрадено, тому підтримав поданий ним цивільний позов лише у частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., який просив задовольнити у повному обсязі. Просив призначити обвинуваченому суворе покарання.

Зважаючи на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочині за обставин, викладених в обвинувальному акті. Тож, беручи до уваги, що учасники судового провадження, у тому числі потерпілий, правильно розуміють зміст цих обставин, суд, у відповідності до вимог ч 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом лише обвинуваченого, потерпілого та дослідженням характеризуючих матеріалів щодо обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку останній буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився у добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе обмовляє або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає їх під примусом.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Встановлені обставини вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_3 умисно, протиправно, в умовах воєнного стану, запровадженого на території України згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022, проник на територію СТО у нежитловому приміщенні якого таємно заволодів грошовими коштами у сумі 1550 грн., які належать потерпілому ОСОБА_5 , чим вчинив злочин і підлягає відповідальності за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням в інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставинами, які, відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальних збитків завданих злочином.

При цьому, обставин, які згідно вимог ст.67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

При визначенні покарання обвинуваченомуОСОБА_3 суд враховує, що останній є осудним у розумінні ч. 1 ст. 19 КК України, вчинив тяжкий злочин.

Суд також враховує умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який зрозстав позбавлений батьківського піклування, має задовільний стан здоров`я, зі слів ОСОБА_3 він працює неофіційно будівельником, має достатньо міцні соціальні зв`язки, спільно проживає з жінкою без реєстрації шлюбу у будинку вітчима співмешканки, де вони виховують її двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується добре (спокійний, врівноважений, алкогольними напоями не зловживає, наркотиків не вживає, працює у людей по найму, натомість інколи буває безвідповідальний, легко піддається впливу зі сторони, не вміє належно оцінювати свої дії, скарги від сусідів та мешканців селища до Софіївської селищної ради на нього не надходили), за наявності обставин, що пом`якшують йому покарання та відсутності жодних обставини, які обтяжують покарання, приймаючи до уваги також дані досудової доповіді Криворізького районного сектору № 1 філії ДУ "Центр пробації" від 27.05.2024, згідно якої визначений середній ризик вчинення даним обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та середній ризик його небезпеки для суспільства чи окремих осіб, суд вважає необхідним та достатнім призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, визначений санкцією ч. 4 ст. 185 КК України за якою він обвинувачується.

Підстав для призначення покарання обвинуваченому з урахуванням положень ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Однак, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відсутність тяжких наслідків, критичне ставлення обвинуваченого до скоєного ним злочину, вперше притягнення його до кримінальної відповідальності, а також беручи до уваги позицію прокурора та висновки згаданої досудової доповіді, суд дійшов до переконання про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства і, на підставі положень ст.75 КК України, приймає рішення про його звільнення від відбування призначеного покарання з встановленням випробувального строку та покладенням на цей строк на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Вирішення цивільного позову.

У рамках вказаного кримінального провадження до початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_5 пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення з останнього на його користь матеріальної шкоди, завданої злочином, у розмірі 1550 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений повністю відшкодував потерпілому матеріальні збитки, завдані злочином у сумі 1550 грн., про що свідчить надана розписка потерпілого, датована 31.05.2024 і про отримання відповідних коштів останній не заперечував в судовому засіданні.

Однак відшкодовувати добровільно моральну шкоду потерпілому, яка оцінена ним у розмірі 10 000 грн., обвинувачений відмовився. Захисник вважає такі вимоги необґрунтованими та безпідставними, а тому у їх задоволенні просив повністю відмовити.

Розглядаючи вимогу цивільного позову у частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч.3 цієї статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п. 9 названої Постанови ПВСУ суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом об`єктивно встановлено, що внаслідок протиправних дій обвинуваченогоОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 спричинена моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, внаслідок крадіжки грошових коштів, що призвело до порушення життєвого укладу, підвищення тривоги щодо можливості повторного вчинення обвинуваченим подібного злочину, необхідності звернення до поліції, що негативно вплинуло на його здоров`я та психоемоційний стан.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги, що розмір викрадених грошових коштів не вплинув негативно на продовження господарської діяльності потерпілого, його стан здоров`я, оскільки дані про протилежне матеріали справи не містять, також враховує обставини за яких вони були викрадені обвинуваченим, зокрема кошти були викрадені колишнім працівником СТО, який недобросовісно, невдячно використав досвід роботи у ньому), тривалість протиправного вибуття з володіння потерпілого грошових коштів, яке тривало майже 4 місяці (викрадено 04.02.2024, повернуто 31.05.2024).

Таким чином, приймаючи до уваги глибину душевних страждань потерпілого, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого, вимоги розумності та справедливості, враховуючи також майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків, власного житла не має, створив сім`ю у якій допомагає в утриманні двох неповнолітніх дітей співмешканки, зважаючи на повне відшкодування матеріальних збитків, суд вважає за можливе та достатнє задовольнити позов про відшкодування з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_5 моральної шкоди частково, у розмірі 2 000 грн.

Мотиви ухвалення інших рішень.

Запобіжний захід до обвинуваченого на стадії досудового розслідування чи судового розгляду не обирався, і з огляду на те, що він завжди з`являвся на виклик до суду, необхідності для обрання обвинуваченому запобіжного заходу на час набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Згідно положень ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік і 6 (шість) місяців не вчинить нового злочину і виконає обов`язки, передбачені п. 2 ч. 3, п. 2 та п.1 ч. 1 ст. 76 КК України, що на нього покладаються, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

3) не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У разі несення військової служби засудженим ОСОБА_3 нагляд за виконанням вищевказаних обов`язків у відповідності до вимог ч. 4 ст. 76 КК України покласти на командира відповідної військової частини.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду, завдану злочином, у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Матеріали кримінального провадження № 0000028 від 05.02.2024 залишити при обвинувальному акті, з подальшим зберіганням у судовій справі №193/323/24 (провадження №1-кп/193/63/24).

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження теж мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1