Справа №:755/7017/24
Провадження №: 1-кс/755/2051/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) у складі слідчої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання на утримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2024 року за № 0000313, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу (далі КК) України, установив :

І. СУТЬ КЛОПОТАННЯ

До слідчого судді цього місцевого суду надійшло вказане клопотання, котре погоджене з прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором Дарницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 , у порядку ст. 200 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України,про зміну запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання на утримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 у межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 22 лютого 2024 року за № 0000313, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України.

У клопотанні вказується, що здійснюється досудове розслідування цього кримінального провадження у ході якого встановлено, що ОСОБА_4

(1) 22 лютого 2024 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, проходячи повз будинок за адресою: м. Київ, бул. Верховної Ради, буд. 22-Б , на землі помітив прозорий поліетиленовий зіп-пакет з кристалоподібною речовиною світло-блакитного кольору. Будучи особою, яка періодично вживає психотропні речовини, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що у знайденому поліетиленовому зіп-пакеті може знаходитись психотропна речовина, діючи без мети збуту підняв із землі, знайдений ним прозорий поліетиленовий зіп-пакет, з кристалоподібною речовиною світло-блакитного кольору, чим безоплатно незаконно придбав психотропну речовину, яку поклав під кришку від газового балончику, який в подальшому в закритому вигляді, разом з балончиком, поклав у внутрішню кишеню своєї кофти та став незаконно зберігати при собі вказану психотропну речовину для власного вживання без мети подальшого збуту.

Того ж дня, приблизно о 17 годині 25 хвилин, дільничним офіцером поліції, за адресою: м.Київ, вул. Будівельників, 12 було зупинено ОСОБА_4 , який повідомив, що зберігає при собі психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, та у період часу з 17 години 52 хвилини до 17 години 59 хвилини, під час проведення ОМП він же в присутності двох понятих, на прохання працівників поліції, добровільно видав, прозорий поліетиленовий зіп-пакет з кристалоподібною речовиною світло-блакитного кольору, що містила в своєму складі, згідно висновку експерта №СЕ-19/111-24/12335-НЗПРАП від 01 березня 2024 року, психотропну речовину, обіг якої, в силу положень Постанови Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року №770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» («Список №2 особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено»» в «Таблиці І»), заборонено - PVP, де його маса в речовині становить 0,171 г, а згідно наказу МОЗ України № 188 від 01 серпня 2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу», кримінальна відповідальність за придбання та зберігання психотропної речовини - PVP у невеликих розмірах настає в тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу 0,15 грам;

(2) у невстановлений час в невстановленому місці придбав корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, які при конструктивному поєднанні в єдину конструкцію утворюють оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, після чого почав зберігати та носити при собі, без передбаченого законом дозволу у т.ч. попрямувавши до укриття, в якому останній тимчасово проживає, що розташоване у житловому будинку по АДРЕСА_3 , де і був затриманий 28 квітня 2024 року приблизно о 18 годині 25 хвилин.

Під час особистого обшуку ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 , в присутності двох понятих, було вилучено промислово виготовлений уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 в передній кишені спортивної кофти чорного кольору, в яку був одягнений та промислово виготовлений споряджений вибуховою речовиною корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 в лівій кишені шортів блакитного кольору, в які був одягнений.

Тому, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК, підставою для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним вказаних злочинів, що передбачені ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК, та наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 , покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, а також запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому, необхідно прийняти до уваги, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років, тому в обґрунтування застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього покладається необхідність запобігання спробам:

а) переховуватись від органу досудового розслідування та суду, адже усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення ним злочинів, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавленням волі він може бути сприйняти це більш небезпечним ніж переховування;

б) вчинити інший злочин, що підтверджується фактом вчинення злочину повторно та тим, що ОСОБА_4 11 липня 2023 року був засуджений за ч. 1 ст. 309 КК до арешту і це покарання по цей час не відбув.

Тим паче, що, в силу ст. 178 КПК, слід врахувати, що ОСОБА_4 :

- ґрунтовно підозрюється у вчинені вказаних злочинів та йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років (п. 1, 2 ч. 1 ст. 178 КПК);

- є повнолітньою особою, на обліку у лікарняних установах не перебуває, групи інвалідності не має, є фізично здоровою, працездатною особою (п. 3 ч. 1 ст. 178 КПК);

- не має місця працевлаштування, не одружений, дітей не має, що свідчить про відсутність у останнього міцних соціальних зв`язків (п. 4, 5, 6, 7 ч. 1 ст. 178 КПК);

- раніше засуджений і на даний момент судимість не знята і не погашена (п. 8 ч. 1 ст. 178 КПК), що вказує на ризик продовження чи повторення протиправної поведінки (п. 12 ч. 1 ст. 178 КПК).

Відтак є достатні дані вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК є об`єктивно наявні та запобігти їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, неможливо.

Враховуючи наведене, наявні підстави, з числа регламентованих ст. 200 КПК України, для зміни підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою.

ІІ. ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Прокурор групи прокурорів - прокурор Дарницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_3 заявлене клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з мотивів вказаних у п. І ухвали.

Також прокурор відмітив, що у межах іншого кримінального провадження, котре розглядається Дніпровським районним судом міста Києва (судове провадження №755/3291/24), ухвалою від 09 травня 2024 року, підозрюваного було оголошено в розшук.

У межах цього кримінального провадження підозрюваному було вручено особисто 30 травня 2024 року повістки про виклик до СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. В. Черчилля, буд. 2, на 31 травня, 01 та 03 червня 2024 року, але останній, не прибув на них, про причини неявки не інформував.

Підозрюваний зазначив, що є дійсною можливість зміни запобіжного заходу з особистого зобов`язання на захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою, з огляду на дійсність обставин регламентованих ст. 200 КПК України, про котрі вказується у клопотанні.

ІІІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПИТАННЯ

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 200. Клопотання слідчого, прокурора про зміну запобіжного заходу

1. […] слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до слідчого судді […] із клопотанням про зміну запобіжного заходу, […].

2. У клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які:

1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу;

2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

4. До клопотання додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання […].

ІV. З`ЯСОВАНІ ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

20 квітня 2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 309 КК за обставин описаних у п. І ухвали.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва 23 квітня 2024 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків з числа визначених ч. 5 cт. 194 КПК України, а саме: прибувати до слідчого за першою вимогою; не відлучатися за межі Києва та Київської області, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, до 23 червня 2024 року.

Слідчий суддя встановив, як дійсні такі обставини:

- передбачені п. 1-2 ч. 1 ст. 194 КПК та констатував, що їх уникнення можливе в т.ч. за умови особистого зобов`язання з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК;

- підозра відповідала критеріям обґрунтованої за ч. 2 ст. 309 КК;

- наявні ризики переховування від органів досудового розслідування та перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню.

Надалі, 30 травня 2024 року ОСОБА_4 повідомлено про змінену раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України за обставин описаних у п. І ухвали.

Щодо особи підозрюваного, то з`ясовано таке: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сватове Луганської області, громадянин України, неодружений, з середньою-спеціальною освітою, військовослужбовець за призивом під час мобілізації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , без постійного місця проживання у місті Києві, раніше судимий 11 липня 2023 року згідно вироку Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області за ч. 1 ст. 309 КК України до арешту на строк 1 місяць; у кримінальному провадженні № 0001993 знаходиться з 09 травня 2024 року в розшуку.

V. ОЦІНКА СЛІДЧОГО СУДДІ

Слідчий суддя, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши надані ними матеріали та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішення питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, приходить до наступного.

Порядок встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), як певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к) та з порушеного питання регламентує тільки сам порядок звернення та умови, коли така потреба може настати.

Відповідно, перед наданням оцінки обставинам визначеним ст. 200 КПК, слідчий суддя вважає за необхідне окреслити межі питання, що має бути вирішено при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу.

Так, кримінальний процесуальний закон виокремлює правомочності як сторони обвинувачення (ст. 200 КПК), так і сторони захисту (ст. 201 КПК) звернутись до суду з відповідним клопотанням про зміну запобіжного заходу.

Як вже було зазначено, ухвалою слідчого судді щодо підозрюваного було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

У постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №286/1695/18, від 18 грудня 2018 року у справі №628/969/18 суд касаційної інстанції на підставі системного аналізу положень ст. 181, 309 КПК зауважив, що поняття «застосування запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й випадки зміни запобіжного заходу, коли суд обирає інший захід.

Тому, на переконання слідчого судді, з огляду на засади диспозитивності, змагальності та свободи у поданні доказів, доведенні їх переконливості (ст. 22, 26 КПК) при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу сторона, яка звернулась з таким клопотанням, має легітимні очікування, що її правове становище за наслідками розгляду такого клопотання не погіршиться порівняно з тим, що існувало на момент звернення, а слідчий суддя в свою чергу уповноважений вирішувати виключно ті питання, які винесені на його розгляд сторонами кримінального провадження.

Іншими словами, при розгляді клопотання про зміну підозрюваному запобіжного заходу відправною точкою є оцінка дійсності обставин вказаних заявником, як передумови звернення у порядку ч. 2 ст. 200 КПК, та у разі їх підтвердження оцінки всіх інших відомостей.

Тож, аналізуючи обставини цього кримінального провадження та обмірковуючи, чи є підстави для зміни запобіжного заходу за клопотанням, слідчий суддя виходила з такого:

(1) чи існували обставини під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати

Слідчий суддя, виходячи з даних вказаних у клопотанні та відображених у п. І ухвали, вважає, ці обставини не є встановленими, позаяк сторона обвинувачення нових даних про особу підозрюваного не встановила, окрім вказаних у п. ІVухвали;

(2) чи виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу нові обставини

Фактор повідомлення ОСОБА_4 про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру відповідає критерію вказаному у п. 1 ч. 2 ст. 200 КПК України.

Для аналізу цієї передумови слід відповісти на питання, котрі постають з положень ч. 1 ст. 194 КПК, оскільки вони обумовлюється не обставинами загального характеру, зокрема, допущенням з боку підозрюваного умов дотримання попереднього запобіжного заходу, або ж обов`язків покладених у порядку ч. 5 ст. 194 КПК, чи тих, котрі витікають з норм ст. 42 КПК, чи новими відомостями про особу, в т.ч. з числа вказаних в ст. 178 КПК, а слідують саме зі збільшення об`єму підозри особі.

Отже, відповідаючи на постановлені питання, котрі виникли, в силу вказаних стороною обвинувачення мотивів для зміни запобіжного заходу, Суд враховує, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Так, останній (порядок) визначає, що запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1, 2 ст. 131 КПК України).

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу, згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний, згідно ст. 178 КПК України, оцінити в сукупності всі обставини щодо підозрюваного, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі; 3) вік та стан здоров`я; 4) міцність соціальних зв`язків в місці постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію; 7) майновий стан; 8) наявність судимостей; 9) дотримання умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися раніше; 10) наявність повідомлення про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Тобто, застосування запобіжного заходу здійснюється у конкретному кримінальному провадженні та вимагає досить детального аналізу не тільки фактичних обставин вчинення правопорушення, але й врахування особи, яка є ймовірним суб`єктом його вчинення.

Перелік обставин, які б свідчили «за» або «проти» обрання запобіжного заходу, може бути лише приблизним і не є вичерпним. З огляду на це, у кожному випадку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини з числа передбачених ст. 178 вказаного Кодексу.

В цій ситуації відносно підозрюваного установлено дані вказані у п. ІV ухвали.

У цьому кримінальному провадженні станом на цей час ОСОБА_4 підозрюєтьсяза

(а.) ч. 2 ст. 309 КК у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, протягом року після засудження за цією статтею;

(б.) ч. 1 ст. 263 КК - носінні, придбанні, зберіганні вибухових пристроїв та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В розрізі наведеного, вирішуючи по суті поставлене питання, слідчий суддя має з`ясувати наявність ряду обставин, на які вказують слідчий та прокурор:

(і) щодо обґрунтованості підозри

Винятково законами України визначаються діяння, які є кримінальними правопорушеннями (п. 22 ст. 92 Конституції України), зокрема ним (злочином) є передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України).

Таким чином, застосуванню запобіжного заходу має передувати підозра у вчиненні кримінального правопорушення, тобто діяння, яке підпадає під ознаки діянь, передбачених Особливою частиною КК, оскільки Верховний Суд України у п. 10 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25 квітня 2003 року № 4 зауважив, що розглядаючи питання щодо запобіжного заходу, суддя з`ясовує, чи є підозра у вчиненні особою злочину обґрунтованою, тобто чи є встановлені у визначеному законом порядку достатні дані, що свідчать про наявність ознак злочину, вчиненого саме цією особою (ними можуть бути заяви й повідомлення про злочин, документи, складені за результатами оперативно-розшукової діяльності, протоколи слідчих дій, висновки експертиз тощо).

При цьому, саме поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК України), а відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» (від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86, 32 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-57721) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (див. рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, від 21 квітня 2011 року, 175 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-204031).

Тлумачення поняття «обґрунтованості» буде залежати від усіх обставин справи (див. справу «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom», § 32). Під поняттям «обґрунтованої підозри» у скоєнні кримінального правопорушення розуміється «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити злочин» («Ilgar Mammadov v. Azerbaijan», заява № 15172/13 , від 29 травня 2019 року , § 88, https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-193543).

Вирішення питання про наявність «обґрунтованої підозри» потребує встановлення: (а) фактичної складової, що включає наявність фактичних обставин, що вказують на причетність певної особи до вчинення кримінального правопорушення; (b) матеріально-правової складової, що включає наявність у діянні особи складу певного правопорушення за національним кримінальним законом.

Для дотримання фактичної складової підозри щодо причетності особи до вчинення кримінального правопорушення необхідна наявність певних об`єктивних підстав (фактів або інформації), на основі яких можна небезпідставно стверджувати, що відповідна особа могла вчинити злочин. Наявність таких «об`єктивних підстав» має підтверджуватися певними відомостями чи доказами, які повинні відповідати вимогам належності та допустимості, при цьому бути достатніми для висновку про причетність певної особи до вчинення конкретного кримінального правопорушення.

Слідчий суддя виходить з того, що:

(1) докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16), у той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України);

(2) на вказаному етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу з урахуванням того, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для обґрунтування засудження чи для навіть пред`явлення обвинувачення; це досягається на наступній стадії кримінального розслідування (див. рішення «Murray v. the United Kingdom», заява № 18731/91, від 08 лютого 1996 року, 55 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-57980; «K.-F. v. GERMANY», заяви № 144/1996/765/962, § 57, https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-58119).

Проаналізувавши долучені до клопотання документи за своїм внутрішнім переконанням, у порядку ст. 94 КПК, слідчий суддя вважає, що наявні у провадженні фактичні дані, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК (протоколи слідчих дій, висновки експертів та інші документи) свідчать про обґрунтованість підозри підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких йому повідомлено про таку підозру, оскільки в своїй сукупності вказують на існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний міг їх вчинити.

У зв`язку з чим, вважати підозру явно неприйнятною неможливо, оскільки стороною обвинувачення надано важливі відомості (протоколи слідчих дій, інші документи), які вказують на те, що причетність підозрюваного до вчинення вказаних кримінальних правопорушень є вірогідною.

В той час, як сама обґрунтована підозра, згадана в статті 5 § 1(c) Конвенції, не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії (йдеться про стадію вирішення питання щодо того чи іншого запобіжного заходу). Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, в якому підозрюється особа, і полягає подальша мета розслідування.

Щодо підозри за ст. 263 КК, то слід також зауважити, що Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 161/3885/16-к вказав, що диспозицію ч. 1 ст. 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті.

Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Власне ця заборона і є диспозицією ч. 1 ст. 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція ч. 1 ст. 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.

Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у ч. 1 ст. 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції ч. 1 ст. 263 КК.

В цій частині положення ч. 1 ст. 263 КК дійсно відсилає за своїм змістом до інших законів, вимагаючи, щоб дозвіл, який виключає кримінальну відповідальність за дії зі зброєю, був передбачений законом. Аналогічні конструкції норм, які містять визначену диспозицію і бланкетну гіпотезу норми, містяться також в інших статтях КК (див. наприклад, ст. 265, 267-1, 268, 290, 321 КК), що є поширеним в кримінальному законодавстві прийомом конструювання складу злочину.

Тому, якщо при тлумаченні слова «закон» у ч. 1 ст. 263 КК виходити з вузького розуміння цього терміну та що це виключає посилання на нормативний акту нижчого рівня, то за цією логікою, «дозвіл», виданий не на підставі «закону» у вузькому розумінні, а на підставі підзаконного акту, не може вважатися «передбаченим законом дозволом» у значенні ч. 1 ст. 263 КК. Іншими словами, за такого тлумачення, особа, яка має дозвіл, виданий на підставі відомчого нормативного акту, має притягатися до кримінальної відповідності за ч. 1 ст. 263 КК, оскільки такий дозвіл не відповідає вимозі, визначеній цим положенням.

Відповідно до усталеної судової практики, дозвіл, отриманий відповідно до законодавства в широкому розумінні цього терміну, виключає застосування ч. 1 ст. 263 КК, а тому не має правових підстав змінювати такий усталений підхід, підтверджений, у тому числі і рішеннями Верховного Суду (див. постанову від 31 травня 2018 року в справі №127/27182/15-к, провадження № 51-3305км18, постанова від 23 квітня 2019 року в справі №734/3572/17).

Більше того, за обставин цього провадження питання про те, чи відповідає «дозвіл» вимогам ч. 1 ст. 263 КК, не має практичного значення, оскільки підозрюваний, як з`ясувало слідство, не мав жодного дозволу на «носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв».

Таким чином, слідчий суддя робить висновок, що диспозиція ч. 1 ст. 263 КК, за якою підозрювану було висунуто підозру, сформульована з достатньою чіткістю, щоб дозволити йому передбачати, що діяння, за яке її було висунуто є кримінальним правопорушенням з погляду цього положення.

Як наслідок є дійсними обставини, визначені п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України.

(іі) щодо наявності ризиків

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам, у той час як підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

Достовірність ризиків може бути встановлена шляхом перевірки відомостей про: 1) наявність документів, які дають змогу виїхати за межі країни; 2) майновий стан особи, який дає змогу існувати в умовах переховування, у тому числі за межами країни; 3) наявність громадянства іншої держави або документів, які дають право тимчасово чи постійно проживати на території іншої країни; 4) наявність членів родини, які проживають на території іншої країни та можуть надати тимчасовий чи постійний притулок підозрюваному; 5) наявність можливості (службове становище, безпосереднє знайомство, родинні зв`язки, матеріальний вплив тощо) впливу на свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; 6) інші обставини, які вказують на достовірність ризиків, - та повинна оцінюватися з урахуванням конкретних обставин кожного кримінального провадження.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) слідчий суддя використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо підозрюваного.

З його урахуванням слідчий суддя погоджується з доводами клопотання про наявність ризиків регламентованих п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Дійсність вказаних ризиків слідчим суддею оцінено у світлі факторів, пов`язаних з характером особи підозрюваного, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, та того, що вони належним чином вмотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами, зокрема:

(а) щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, то слід зауважити, що у рішенні ЄСПЛ «Loizidou v. Turkey» (заява № 15318/89, від 18 грудня 1996 року, 43, 53 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-58007), у тому числі йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною та судом було прямо зазначено, що норми Конвенції не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.

Слідчий суддя враховує фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на території нашої держави введений воєнний стан, який триває по цей час.

Введення в країні воєнного стану було обумовлено збройною агресією Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, внаслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, а сама збройна агресія починаючи з 24 лютого 2022 року набула повномасштабного характеру (див. п. 5.1 Рішення Конституційного суду України від 06 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)/2022 у справі № 3-192/2020 (465/20), відповідно, на думку слідчого судді, положення КПК України не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ в України та загального контексту проблеми, викликаної збройною агресією РФ.

Підсумовуючи наведене, слідчий суддя зауважує, що до обставин ризику втечі безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях (див. в т.ч. з цього питання пункт 8 рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, котрі відповідають критеріям офіційних згідно Рішення РС України № 23 від 05 серпня 2022 року).

Також, при вирішенні питання щодо запобіжного заходу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі наявні обставини, зокрема, серед таких обставин підлягає оцінюванню «тяжкість покарання», що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК).

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v. Bulgaria» (заява № 33977/96, від 26 червня 2001 року, 80 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-59613), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» (заява № 31315/96, від 25 квітня 2000 року, 76 , https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-58785), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої може спробувати уникнути підозрюваний. Саме тому, на думку слідчого судді, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розслідування.

Небезпеку переховування від правосуддя, на думку слідчого судді, не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, його моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти. В цьому ключі тяжкість є тільки релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, Суд враховує, що (1) підозрюваний підозрюється у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК, є тяжким, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі, зокрема, на строк до 7 років, що в поєднанні (2) з даними про його особу, зокрема, характер, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

(b) ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є дійсними з огляду на характер підозри в цій справі, котра стосується нині 2 окремих складів кримінальних правопорушень, згідно ст. 2, 11 КК та даними про його судимість згідно вироку від 11 липня 2023 року;

(с) ризик перешкоджання також є встановленим, щонайменше виходячи з фактору системних неявок на виклик слідчого у травні та червні 2024 року, про котрі вказував прокурор. Більш того, з`ясовано, що у межах іншого кримінального провадження, котре розглядається Дніпровським районним судом міста Києва (судове провадження №755/3291/24), ухвалою від 09 травня 2024 року, підозрюваного було оголошено в розшук.

Відповідно є доведеними обставини, визначені п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України.

(ііі) щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів

При оцінці потреби застосування іншого запобіжного заходу слід зауважити, що така оцінка стосується перспективних фактів, тому слідчий суддя використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що така потреба є слушною за умови, що нині діючий запобіжний захід не має змоги запобігти встановленим ризикам (знову ж таки за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього).

В цій ситуації, у відношенні підозрюваного діє з 23 квітня 2024 року запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Однак, як виявилось з цього часу (23 квітня 2024 року) цей захід є неефективним.

Зокрема, підозрюваному було вручено особисто 30 травня 2024 року повістки про виклик до СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на 31 травня, 01 та 03 червня 2024 року, але останній, не прибув на них, про причини неявки не інформував. І хоча рапорти про фіксацію неявок за червень 2024 року містять у собі описки про дати їх формування, однак факт неявки в ці дні підтвердив, як прокурор, так і підозрюваний. Тому, йдеться про порушення підозрюваними обов`язків, котрі були покладені у порядку ч. 5 ст. 194 КПК та вказаних в ст. 42 КПК.

У межах іншого кримінального провадження, котре розглядається Дніпровським районним судом міста Києва (судове провадження №755/3291/24), ухвалою від 09 травня 2024 року, підозрюваного оголошено в розшук (перебуває в розшуку по цей час, згідно даних АСДС «Д-3»). До цього, згідно ухвал суду від 03 та 15 квітня 2024 року у справі №755/3291/24, до нього застосовувався привід через ухилення від явок до суду.

Після 23 квітня 2024 року розуміючи фактор підозри за ст. 309 КК, обрання запобіжного заходу, замість обрання сумлінної лінії поведінки, уже 30 травня 2024 року був повідомлений про нову підозру щодо подій 28 квітня 2024 року, тобто не минуло і 5 днів від дня обрання особистого зобов`язання.

Ризики встановлені з часу застосування запобіжного заходу (п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК) є дійсними та утвердилися в своєму об`ємі. Ба більше виник новий ризик (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК).

Змінився сам характер підозри, а саме збільшився її «об`єм» (висунуто підозру і за іншою статтею КК).

Власне через призму оцінки вказаних обставин Суд констатує, що діючий у відношенні підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не виявив себе як ефективний. Позаяк з час застосування запобіжного заході у вигляді застави було встановлено порушення підозрюваними обов`язків, котрі були покладені у порядку ч. 5 ст. 194 КПК та вказаних в ст. 42 КПК.

Відповідно, є наявними обставини визначені ст. 200 КПК, як такі, котрі вказують на потребу зміни запобіжного заходу на інший.

Більш суворими запобіжними заходами, у порівнянні з особистим зобов`язанням, є: 1) особиста порука; 2) застава; 3) домашній арешт; 4) тримання під вартою.

З огляду на викладене слідчий суддя у ракурсі установлених фактичних обставин, даних про особу підозрюваного та обрану ним лінію поведінки, вважає, що на даному етапі кримінального провадження саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є достатнім заходом забезпечення кримінального провадження, таким, потреба у застосуванні якого, на сьогодні є дійсною, та сприймає його застосування, як доречне (слушне) в цей час, адже саме він (1) буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та (2) зможе запобігти ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України, та які були встановлені слідчим суддею.

У ході даного розгляду не установлено факту того, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою (враховуючи обрану підозрюваним лінію поведінки після 23 квітня 2024 року, та додатково фактор його перебування в розшуку у межах іншого кримінального провадження) зможуть запобігти встановленим ризикам. При цьому, дійсно тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте санкція статті 263 КК, за якою особу повідомлено про підозру в цій ситуації після 23 квітня 2024 року, в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, а тому це вказує, що є дійсними обставин визначених п. 3 ч. 1 ст. 194, ст. 200 КПК.

За таких обставин, слідча суддя, враховує той факт, що при розгляді клопотання прокурор довів наявність всіх обставин, передбачено ч. 1 ст. 194, ст. 200 КПК України, уважає за доречне змінити застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на тримання під вартою.

Визначаючи строк дії такого типу заходу забезпечення кримінального провадження з часу його зміни слідчий суддя ураховує, що відповідно до ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

У цій ситуації, особу повідомлено про підозру за ст. 309 КК 20 квітня 2024 року, а тому такий запобіжний захід підозрюваному слід визначити, відповідно до ст. 197, 219 КПКУкраїни, у межах 60 днів з дотриманням строків розслідування, а саме до 20 червня 2024 року, взявши його під варту в залі суду.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 534 КПК, яка регламентує, що у разі необхідності спосіб і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні, та враховуючи фактор того, що підозрюваний є військовослужбовцем, доречним є визначити утримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_14 (адреса: АДРЕСА_6).

(iv) інші питання

Також, на виконання вимог ч. 3 ст. 183 КПКУкраїни, яка регламентує, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, у провадженні слід визначити відповідну заставу.

При визначенні її (застави) розміру слідчий суддя виходить з наступного.

Згідно ч. 4, 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розмір застави визначається у таких межах … 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб .

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

При цьому, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: (1) обставини кримінального правопорушення; (2) особливий характер справи; (3) майновий стан; (4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; (5) масштаб його фінансових операцій; (6) даних про особу; (7) встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК України; (8) «середовище»; (9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин; (10) шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

У контексті обставин цього кримінального правопорушення Суд вважає, що застава в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, здатна буде забезпечити виконання покладених на підозрювану обов`язків та запобігти встановленим ризикам.

Така сума (застави) оцінена враховуючи дані про особу та її поведінку її активи та її взаємовідносини з особами, які мають забезпечити її безпеку, іншими словами, розмір застави обумовлюється судом тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Виключних випадків за яких слідчий суддя міг би дійти висновку, що застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят прожиткового мінімуму для працездатних осіб у цій справі не установлено.

Щодо питання доречності покладення обов`язків з числа регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України, то слід відмітити таке.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПКУкраїни, в ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно з урахуванням установлених обставин цього кримінального провадження на переконання слідчого судді слушним є покладення на підозрювану у разі унесення застави наступних обов`язків:прибувати до слідчого із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту - м. Київ без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, залежно від стадії кримінального провадження; здати при наявності на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Позаяк, саме вони будуть пропорційними, помірними, та такими, що не становитимуть надмірний тягар для підозрюваної особи, у зв`язку з чим не суперечитимуть п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, та будуть здані уникнути настання у провадженні обставин визначених ст. 177 цього ж Кодексу.

VІ. Висновок

Отже, у кримінальному провадженні у відношенні підозрюваного є дійсними та доведеними обставини передбачені п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 200 КПК України.

Згідно з ч. 5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Таким чином, вказане клопотання слід задовольнити із зобов`язанням підозрюваного, прибувати за кожною вимогою до визначеного органу державної влади, а також виконувати кілька обов`язків, вказаних у блоці (iv) інші питання пункту V ухвали.

При цьому, в силу ч. 7 ст. 182 КПК України, підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись статтями 131-132, 176-178, 183, 184, 193, 194, 200, 309, 372-376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив:

клопотання - задовольнити.

Змінити застосований відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_14 (адреса: АДРЕСА_6 ) до 20 червня 2024 року, взявши його під варту негайно в залі суду.

Визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень 00 копійок у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на рахунок ТУДСАУ у місті Києві (одержувач - ТУДСАУ у місті Києві, код ЄДРПОУ - 26268059, банк одержувач - Державна казначейська служба України м. Київ, МФО- 820172, розрахунковий рахунок - р/р № UA5 012089).

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі визначеному в ухвалі суду, протягом строку її дії.

У разі внесення застави зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати до слідчого за першою вимогою у межах цього кримінального провадження та, у відповідності до положень ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти наступні обов`язки:

? прибувати до слідчого із встановленою періодичністю;

? не відлучатися із населеного пункту - м. Київ без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

? повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, залежно від стадії кримінального провадження;

? здати при наявності на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначити 2 місячний термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, з дня її внесення.

З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, з урахуванням того, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК Українипостановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється, відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного у постанові від 27 травня 2019 року у справі № 461/1434/18, з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17:40 год. 11 червня 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_6