Номер провадження: 11-кп/813/1308/24
Справа № 519/1935/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000092 від 06.03.2023року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Южного міського суду Одеської області від 14.03.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави, щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Скорени Страшенського району РМ, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України,

встановив:

На розглядіЮжного міського суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000092 від 06.03.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 13.05.2024 року, з визначенням розміру застави в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, у сумі 181680 грн.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на врахування даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , тяжкість інкримінованих йому злочинів, а також продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду, стверджує про неврахування судом особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, проживає разом з матір`ю, отримує дохід від здійснення фермерської діяльності, позитивно характеризується за місцем проживання. Захисник вважає недоведеним існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які слугують підставою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Захисник вважає, що в даному кримінальному провадженні відсутній будь-який суспільний інтерес, який перевалює над принципом поваги до свободи особистості обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Стосовно доводів сторони захисту щодо суворості застосованого запобіжного заходу обвинуваченому, колегія суддів зауважує, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета - дійсно для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованих йому злочинів, та можливого призначення в майбутньому суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами судового розгляду кримінального провадження.

Наведені в оскарженій ухвалі обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, дають достатні підстави припускати, що останній, як встановлено апеляційним судом на завершальній стадії судового розгляду в суді першої інстанції, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, враховуючи той факт, що в даному кримінальному провадженні вже мав місце факт ухилення обвинуваченого від органу досудового розслідування.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження, на стадії досудового розслідування, ОСОБА_8 переховувався від слідчих органів, зокрема перебував у розшуку у період з 25.05.2023 року по 16.08.2023 року, а також в цей період, вже маючи підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, повторно вчинив аналогічний злочин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування зазначеного ризику апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризик, який дає достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, прокурор чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду, вплив на свідків, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК, тим більш запобіжний захід продовжений обвинуваченому не безальтернативний.

Також, з урахуванням правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.161, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України, конкретних обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та реального існування вищезазначеного ризику, оскільки суть пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення полягає в тому, що інкриміновані останньому дії, між іншим, стосувалися закликів щодо виправдування застосування насильства країною агресором до мешканців України та фактичних закликів та погроз застосування насильства до вищих посадових осіб та державних діячів України, а також розпалювання ворожнечі та ненависті за расовою, національною належністю та релігійних переконань, що в свою чергу слід розцінювати як погрозу застосування насильства.

Доводи сторони захисту про неврахування судом першої інстанції особи обвинуваченого, наявності місця проживання в Одеській області та міцності його соціальних зв`язків, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки вказані обставини не нівелюють можливості вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів, не встановлено.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків, з урахуванням того, що судовий розгляд кримінального провадження перебуває на завершальній стадії.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які слугують підставами для звернення уваги місцевого суду щодо необхідності виправлення описки в оскарженій ухвалі в частині дати закінчення строку дії запобіжного заходу, оскільки такий строк має спливати 12.05.2024 року, оскільки визначивши строк дії ухвали - 60 днів, місцевий суд припустився арифметичної помилки та зазначив дату закінчення цього строку - 13.05.2024 року. Однак вказані обставини визнаються колегією суддів не суттєвими та такими, що можуть потягти за собою скасування ухвали суду, оскільки місцевий суд може виправити цей недолік в порядку ст.379 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Южного міського суду Одеської області від 14.03.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0000092 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Рекомендувати місцевому суду виправити описку в резолютивній частині ухвали щодо дати закінчення строку дії ухвали про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4