ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/899/24 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/969/24 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який на утриманні малолітніх осіб та осіб похилого віку не має, офіційно не працевлаштований, не є інвалідом, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: вироком Київського районного суду м. Харкова 11.11.2022 року за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (покарання не виконано); вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 за ст. 126-1 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 240 годин, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України визначено покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова 11.11.2022 у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, виконувати самостійно,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначено йому покарання у вигляді 6 (шести) місяців арешту.

Відповідно до ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023, ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді 6 (шести) місяців 29 (двадцяти дев`яти) днів арешту.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його прибуття до місця відбування покарання.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що, 16.08.2023, будучи засудженим вироком Київського районного суду м. Харкова у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 240 (двісті сорок) годин, та відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова 11.11.2022 у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, визначено виконувати самостійно, 16.11.2023 року був письмово ознайомлений Київським РВ філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області з порядком та умовами відбування покарання, попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 4 ст.389 КК України, за ухилення від відбування громадських робіт та отримав направлення до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Алчевських, 49, для відпрацювання громадських робіт, згідно якого повинен був приступити до їх відбування з 17.11.2023 року.

Проте, будучи ознайомленим з графіком відбування громадських робіт, ОСОБА_7 для відбування покарання у виді громадських робіт не прибув до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області: 18.11.2023, 20.11.2023, 21.11.2023, 22.11.2023, 23.11.2023, 24.11.2023, 25.11.2023, 26.11.2023 27.11.2023, 28.11.2023, 29.11.2023, 30.11.2023, 01.12.2023, 02.12.2023, 04.12.2023, 05.12.2023, 06.12.2023, 07.12.2023, 08.12.2023, 09.12.2023, 11.12.2023, 12.12.2023, 13.12.2023, 14.12.2023, 15.12.2023, 16.12.2023, 18.12.2023, 19.12.2023, 20.12.2023, 21.12.2023, 22.12.2023, 23.12.2023, 25.12.2023, 26.12.2023, 27.12.2023, 28.12.2023, 29.12.2023, 30.12.2023, 01.01.2024, 02.01.2024, 03.01.2024 , 04.01.2024, 05.01.2024, 06.01.2024, 08.01.2024, 09.01.2024, 10.01.2024, 11.01.2024, 12.01.2024, 13.01.2024, 15.01.2024, 16.01.2024, 17.01.2024, 18.01.2024, 19.01.2024, 20.01.2024, 22.01.2024, 23.01.2024, 24.01.2024, 25.01.2024, 26.01.2024 року по теперішній час.

За час перебування на обліку Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_7 відпрацював 4 (чотири) години громадських робіт.

В період часу з 18.11.2023 по 26.01.2024 ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилитися від призначеного йому вироком суду покарання, без поважних причин до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, відпрацював 4 (чотири) години з 240 (двісті сорока) годин.

Такі дії ОСОБА_7 набули тривалого системного характеру і полягають у невиконанні обов`язку (бездіяльність) щодо відбування покарання у виді 240 (двісті сорок) годин громадських робіт та відповідно до ст. 40 КВК України, є ухиленням від виконання покарання, оскільки більше двох прогулів без поважних причин протягом місяця, є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.

А тому, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилитися від призначеного йому вироком суду покарання, без поважних причин не з`являвся до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області для відбування громадських робіт, ігноруючи призначене йому вироком суду покарання у виді 240 годин громадських робіт, чим вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.389 КК України.

Такі дії ОСОБА_7 , судом кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК України, тобто ухилення засудженого від відбування покарання у вигляді громадських робіт.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме - незастосування судом закону, який підлягає застосуванню саме ч.2 ст.71 КК України, а також у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 у виді 236 годин громадських робіт, в порядку п.4 ч.1 ст.72 КК України, перевівши їх у 29 днів обмеження волі, і остаточне покарання призначити у виді 1 року 29 днів обмеження волі та за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 року у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на положення ч.2 ст.71 КК України, згідно якого, при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній Частині цього Кодексу. Як зазначає прокурор, згідно з положеннями ч.1 ст.60 КК України покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Проте, суд першої інстанції, при ухваленні вироку, не застосував положення ч.2 ст.71 КК України і призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 місяців 29 днів арешту, що перевищує максимальний строк, встановлений для даного виду покарання в Загальній частині КК України, у виді 6 місяців. Тому, як вважає прокурор, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Прокурор вважає, що з огляду на особу обвинуваченого, який не працює, має середню освіту, раніше судимий, на утриманні неповнолітніх або не працездатних осіб не має, призначене судом покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 6 місяців арешту є м`яким та таким, яке не здатне забезпечити виправлення обвинуваченого і невчинення ним нових кримінальних правопорушень в майбутньому.

Крім того, прокурор просить врахувати, що згідно положень ч. 3 ст. 72 К України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. ОСОБА_7 не відбув покарання за попередніми вироками Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 та 16.08.2023, проте, суд не застосував положення ст. 71 КК України і не приєднав до вироку від 16.08.2023 покарання, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, яке слід виконувати самостійно.

При цьому, як вказує прокурор, Верховний суд у постанові від 26.05.2020 за результатами розгляду справи № 243/2528/19, окреслив порядок призначення особам покарання у разі несплати штрафу за попереднім вироком та вчинення нового кримінального правопорушення, при цьому касаційний суд наголосив на обов`язковість в таких випадках призначення покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України.

А тому, прокурор просить скасувати вирок в частині призначення покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ч.2 ст. 71 КК України, а також у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 у виді 236 годин громадських робіт, в порядку п.4 ч.1 ст.72 КК України, перевівши їх у 29 днів обмеження волі, і остаточне покарання призначити у виді 1 року 29 днів обмеження волі та за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 року у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі.

Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то, відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо незастосування судом вимог ч.2 ст.71 КК України та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості., колегія судді приходить до висновку, що вони ґрунтуються на законі та матеріалах справи, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, застосовується призначення покарання за сукупністю вироків. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч.1 ст.71 КК України, остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків, складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч.3 ст.72 КК України, передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд провів судовий розгляд у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду в судовому засіданні, відповідно до ч.1 ст.302 КПК України, оскільки під час досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини і був згоден з розглядом обвинувального акту за його відсутності, надавши відповідну заяву.

При призначенні та визначенні виду покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд врахував тяжкість скоєного ним кримінального проступку та особу обвинуваченого, зокрема, відсутність у нього працевлаштування та неповнолітніх або не працездатних осіб на утриманні, наявність середньої освіти та судимостей в минулому. Обставин, згідно зі ст.ст. 66, 67 КК України, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено. З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання в межах, установленої санкції ч.2 ст.389 КК України, у виді арешту строком на шість місяців.

При цьому, з урахуванням того, що обвинувачений був засуджений вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 за ст. 126-1 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 240 годин, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова 11.11.2022 у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, з самостійним виконанням вироку в цій частині, а також того, що покарання за цим вироком відбуто частково, у розмірі 4 години громадських робіт, а іншу частину покарання не відбуто, від відбування якої обвинувачений ухилявся, суд дійшов висновку, що частину невідбутого покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 необхідно приєднати. А тому, з урахуванням того, що вказаним вироком призначено покарання у виді 240 годин громадських робіт, з яких ОСОБА_7 відпрацював 4 (чотири) години громадських робіт, суд відповідно до ст. 72 ч. 1 п. 4 КК України, перевів менш суворий вид покарання, у вигляді громадських робіт, на більш суворий, у виді арешту, із розрахунку, що одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт та приєднав невідбуте покарання, остаточно визначивши ОСОБА_8 покарання, відповідно до ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України, шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 у виді 6 місяців 29 днів арешту.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 не відбув покарання за попередніми вироками Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 та 16.08.2023, проте, суд приєднав відповідно положень ст.ст.71, 72 КК України, лише покарання вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023, не застосувавши положення ст. 71 КК України та не приєднавши до вироку покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, яке слід виконувати самостійно.

Разом з тим, приєднуючи ОСОБА_7 невідбуту частину покарання за попередніми вироками Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 та 16.08.2023, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч.2 ст.72 КК України.

Згідно з положеннями ч.2 ст.71 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків, загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній Частині цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.60 КК України, покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців. В той час, суд першої інстанції, при ухваленні вироку, не врахував дані положення та остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді 6 місяців 29 днів арешту, що перевищує максимальний строк, встановлений для даного виду покарання, який складає 6 місяців.

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч.2 ст.72 КК України.

Крім того, покарання, призначене ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України, у виді арешту на строк 6 місяців, на думку колегії суддів, є явно несправедливим та не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що він не працює, не одружений, раніше був неодноразово засуджений, не відбувши покарання вироками Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 та від 16.08.2023, у виді 240 годин громадських робіт, з яких ОСОБА_7 відпрацював лише 4 години, що свідчить про те, що фактично обвинувачений не відбув це покарання, допустивши ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт, а також не відбув покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., що, на думку колегії суддів, свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, а тому, призначене судом першої інстанції покарання за ч.2 ст.389 КК України, у виді 6 місяців арешту, є м`яким та явно недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень в майбутньому.

Верховним Судом України вказується на обов`язкову необхідність індивідуалізації покарання, яке судом призначається конкретній особі з врахуванням даних, які всебічно характеризують особу винного, суди також повинні додержуватися принципу доцільності покарання, сформульованому у ч. 2 ст. 65 КК України, тобто покарання повинно бути необхідне та достатнє для виправлення особи, попередження вчинення нових злочинів, в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання повинен мотивувати у вироку чому саме обрана ним міра покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.389 КК України, у виді арешту на строк 6 місяців, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та приходить до висновку, що достатнім і необхідним покаранням для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 сит. 389 КК України, - буде покарання у виді 1 року обмеження волі.

Крім того, як обґрунтовано зазначено прокурором в апеляційній скарзі, суд першої інстанції при приєднанні невідбутого за попередніми вироками покарання, відповідно до вимог ст.ст.71, 72 КК України, не враховано не відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, яке визначено виконувати самостійно.

У випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин застосовується призначення покарання за сукупністю вироків. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч. 1 ст. 71 КК остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно положень ч. 3 ст. 72 КК основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування.

У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Виходячи з положень ч..3 ст.72 К України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків, складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. При цьому, як встановлено судом, ОСОБА_7 не відбув покарання за попередніми вироками Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 та 16.08.2023, проте, суд приєднав відповідно положень ст.ст.71, 72 КК України, лише покарання вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023, не застосувавши положення ст. 71 КК України та не приєднавши до вироку покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, яке слід виконувати самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні вироку, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закону, який підлягає застосуванню ч.2 ст.71 КК України, внаслідок чого, на підставі вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України, вирок підлягає скасуванню, в частині призначення обвинуваченому остаточного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

На підставі вимог п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1,ч.2 ст.409, п.1 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок, призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.389 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 у виді 236 годин громадських робіт, в порядку п.4 ч.1 ст.72 КК України, перевівши їх у 29 днів обмеження волі, і остаточне покарання призначити у виді 1 року 29 днів обмеження волі та за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 року у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України слід виконувати самостійно.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, та ухвалити новий вирок в цій частині, тобто у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404,405, п.3 ч.1 ст.407, ч.2 ст.409, 418, п.2 ч.1 ст. 420, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 389 КК України, в частині призначеного покарання, - скасувати та постановити новий вирок в цій частині.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 року, у виді 236 годин громадських робіт, перевівши їх в порядку п.4 ч.1 ст.72 КК України в обмеження волі, та зарахувати покарання, призначене за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року 29 (двадцяти дев`яти) днів обмеження волі та у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Відповідно до ч. 3 ст.72 КК України, покарання, призначене за вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2022 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., - виконувати самостійно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :

___________ ____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3