ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 442/2909/15-к

провадження № 51-1512км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників (відеоконференція) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

засудженого (відеоконференція) ОСОБА_9 ,

законного представника (відеоконференція) ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 липня 2023 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002603 за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Уличне Дрогобицького району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Стебника Львівської області, мешканця АДРЕСА_2 ),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк: за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України - 5 років, за пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - 15 років із конфіскацією майна, ч. 4 ст. 187 КК України - 12 років із конфіскацією майна. На підставі положень ст. 70 КК Українишляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_11 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна; за пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 ККУкраїни до довічного позбавлення волі ізконфіскацією майна. На підставі положень ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Також цим вироком засуджено ОСОБА_12 за п. п. 1, 6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та призначено йому покарання: за п. п. 1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115 КК України у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч.4 ст.187 КК України у виді дванадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна. На підставі положень ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_12 остаточно призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

За вироком місцевого судуОСОБА_11 , будучи неповнолітнім, 08 листопада 2014 року о 17:00, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, у будинку АДРЕСА_3 , підійшов до вхідних дверей квартири № 6 з метою їх відчинити для проникнення, однак був викритий ОСОБА_13 , тому покинув місце злочину, не довівши свого умислу до кінця з причин, які не залежали від його волі.

ОСОБА_11 , боячись бути викритим у вчиненні злочину, цього ж дня о 17:25 зателефонував до ОСОБА_12 і ОСОБА_9 й домовився про зустріч поблизу промислового ринку, що на вул. Грушевського в тому ж місті. Зустрівшись в обумовленому місці, неповнолітній ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , що під час вчинення ним злочину його викрила ОСОБА_13 . З метою приховати раніше вчинений злочин, керуючись умислом на вчинення умисного вбивства двох осіб, а саме ОСОБА_13 та її неповнолітнього сина ОСОБА_14 , переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_11 схилив до скоєння цього злочину ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , які погодилися на це.

За попередньою змовою у групі осіб із ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , виконуючи роль організатора, ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_9 вчинити умисне вбивство неповнолітнього ОСОБА_14 в безлюдному місці, а ОСОБА_12 - спільно з ним вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 з метою приховати вчинений ним злочин та одночасно переслідуючи корисливий мотив, а після вчинення умисних вбивств заволодіти майном і грошима потерпілих.

Для реалізації спільного злочину неповнолітній ОСОБА_11 , ОСОБА_12 разом із ОСОБА_9 08 листопада 2014 року о 18:30 придбали в магазині «Мандарин»на вул. Грушевського, 1 у м. Стебнику три пари матерчатих робочих рукавиць, які розділили між собою для вчинення злочину. Перебуваючи разом, неповнолітній ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 здійснили телефонні дзвінки о 18:40 та о 18:52 і викликали неповнолітнього ОСОБА_14 на зустріч.

З метою реалізації спільного умислу ОСОБА_9 , залишивши співучасників, зустрівся з ОСОБА_14 та, вводячи останнього в оману, відвів його у безлюдне місце, а саме в закинуте складське приміщення недіючої бази «УВТК», що на вул. Дрогобицькій, 61-А в м. Стебнику . Там ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства, за допомогою ножа, який мав при собі, завдав численні удари в різні анатомічні ділянки тіла неповнолітнього ОСОБА_14 , у результаті чого спричинив колото-різані рани, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, були небезпечними для життя в момент заподіяння, призвели до гострої зовнішньої і внутрішньої кровотечі та смерті ОСОБА_14 .

У цей час неповнолітній ОСОБА_11 і ОСОБА_12 з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 підійшли до квартири АДРЕСА_3 , де у прибудові ОСОБА_11 узяв знаряддя вчинення злочину - розвідний ключ та почали чекати ОСОБА_13 .

Приблизно о 19:00 08 листопада 2014 року ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , діючи за спільним умислом, реалізовуючи умисел на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та приховання раніше вчиненого злочину, скориставшись темною порою доби, наблизилися збоку до потерпілої ОСОБА_13 , яка підійшла до вхідних дверей своєї квартири, і здійснили на неї напад.

Під час нападу ОСОБА_11 за допомогою розвідного ключа завдав кілька ударів у ділянку голови потерпілої, в результаті чого спричинили черепно-мозкову травму у вигляді багатоуламкового перелому кісток основи і склепіння черепа з крововиливами під тверду і м`яку мозкові оболонки та в речовину головного мозку, яка належить до тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент спричинення, та заподіяла смерть потерпілої ОСОБА_13 .

Учинивши умисні вбивства ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_9 зустрілися біля торгового кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на АДРЕСА_8 та, пересвідчившись у виконанні умислу на вчинення умисного вбивства двох осіб, з метою приховати раніше вчинений злочин, спільно, закінчуючи реалізацію корисливого умислу, пішли до квартири АДРЕСА_3 у тому ж місті. ОСОБА_12 залишився на вулиці для подачі сигналу тривоги в разі викриття їхніх злочинних дій, а ОСОБА_11 та ОСОБА_9 підійшли до тіла ОСОБА_13 , узяли в неї ключі, відчинили двері, проникли у квартиру й заволоділи грошима та майном, а саме: гаманцем вартістю 50 грн, грішми в сумі 50 грн, записником вартістю 5 грн, золотим ланцюжком вартістю 1240 грн та банківськими картками, а всього на суму 1 345 грн.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2022 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишив без задоволення. Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та заступника прокурора Львівської області задовольнив частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року у частині засудження ОСОБА_11 скасував. Кримінальне провадження щодо останнього, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115,ч. 4 ст. 187 КК України, закрив на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з його смертю. У решті вирок суду залишив без зміни.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2023 року ухвалу Львівськогоапеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_12 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обрано обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк на 60 днів, тобто до 23 березня 2023 року включно.

Верховний Суд дійшов такого висновку, оскільки суд апеляційної інстанції у рішенні від 13 квітня 2022 року не виклав наведених у доповненні ОСОБА_9 . доводів та не перевірив їх, а також належним чином не перевірив доводи щодо повноважень слідчих у кримінальному провадженні.

Також в ухвалі не було спростовано довід обвинуваченого ОСОБА_9 щодо неналежної, на його думку, правової процедури реалізації керівником обласної прокуратури повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, із урахуванням твердження про недопустимість та неналежність усіх доказів, зібраних слідчими СУ ГУМВСУ у Львівській області, у зв`язку з тим, що в матеріалах провадження відсутня постанова прокурора про визначення підслідності від Дрогобицького МВ ГУМВС за СУ ГУМВСУ у Львівській області, а також щодо надання показань неповнолітнім свідком ОСОБА_17 під тиском працівників поліції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 липня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишено без задоволення. Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та заступника прокурора Львівської області задоволено частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині засудження ОСОБА_11 скасовано. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, п. п. 1, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187 КК України, закрито на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого. У решті вирок суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_9 , просить вирок та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив протокол огляду місця події, де було виявлено труп ОСОБА_14 , а також протокол огляду місця події, де виявлено труп ОСОБА_13 , однак апеляційний суд дійшов до безпідставного висновку про відмову в повторному досліджені цих доказів.

Зазначає, що в суді першої інстанції не був переглянутий в повному обсязі відеозапис, який був здійснений при огляді місця події у складському приміщенні в м. Стебнику по вул. Дрогобицькій, 61а , оскільки він стороною обвинувачення в повному об`ємі наданий не був, зокрема стосовно того, які речові докази були вилучені з місця події, а місцевий суд не вжив заходів для повного дослідження цього доказу, що також залишилося поза увагою й суду апеляційної інстанції.

Стверджує, що показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були понятими при проведені огляду місця поді, де був виявлений труп ОСОБА_14 , не відповідають фактичним даним, й апеляційний суд в ухвалі виклав їх показання, які були надані в суді першої інстанції, вибірково тільки з обвинувальним ухилом.

Вказує на розбіжності у показаннях свідка ОСОБА_20 , який був понятим при огляді місця події у квартирі АДРЕСА_3 , де виявлено труп ОСОБА_13 , оскільки в своїх показаннях він стверджував, що біля потерпілої було виявлено та вилучено ланцюжок, а в протоколі огляду місці події від 09.11.2014 з фототаблицею до нього та диском із відео ланцюжок не вказаний.

Вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підписів понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_20 щодо підписання протоколу огляду місця події від 09.11.2014, оскільки під час їх допиту вони із сумнівом підтвердили, що підписи на проколі належать їм.

Зазначає, що суд безпідставно вказує, що вина ОСОБА_9 підтверджується заявою ОСОБА_22 про добровільну видачу речей й даними протоколу проведення обшуку від 10.11.2014, оскільки свідок зверталася із заявою про вчинення щодо неї неправомірних дій працівниками міліції й добровільної згоди на обшук квартири не давала.

Стверджує, що суд безпідставно послався на показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 щодо проведення обшуку по АДРЕСА_7 , оскільки вони були працівниками правоохоронного органу.

Вважає, що протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_12 від 10.11.2014 є недопустимим доказом, оскільки відеозапис не відповідає змісту протоколу.

Зазначає, що захисником ставилося питання про неналежність доказів, вилучених при огляді місця події та обшуку, через порушення порядку визнання предметів речовими доказами та долучення їх до матеріалів справи, однак суд у вироку вказав про законність вилучення речей.

Вказує щодо неналежності доказів на визначення вартості майна, оскільки потерпілі не надавали документи щодо вартості викраденого майна, слідчий не призначав товарознавчу експертизу, а особи, які видавали довідки із ПП «Золотар», КП «Ринок Прикарпаття», не були попередженні про кримінальну відповідальність, що також було залишено без будь-якого реагування судом апеляційної інстанції.

Посилається на те, що апеляційний суд безпідставно визнав належним документом, долучену під час апеляційного розгляду постанову прокурора про визначення місця проведення досудового розслідування, оскільки в постанові не вказано про неефективність здійснення досудового розслідування, вона була ухвалена вже після внесення відомостей в ЄРДР, й в кримінальному провадженні були вже проведені певні слідчі дії.

Вважає, що всі висновки експертиз, які є в матеріалах провадження, не доводять вини його підзахисного, а суд їх оцінив з обвинувальним ухилом.

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що апеляційний суд, хоча у мотивувальній частині ухвали й виклав висновок з відповідним обґрунтуванням про визнання окремих доказів недопустимими, однак у резолютивній частині ухвали про виключення їх з вироку суду першої інстанції не вказав.

У зв`язку з цим прокурор просить вирок та ухвалу апеляційного суду змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ на: допит свідка ОСОБА_17 в порядку положень ст. 225 КПК України із аудіозаписом, протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_17 від 22.01.2015 та протокол впізнання речей від 07.04.2015, проведеного зі свідком ОСОБА_17 . У решті зазначені судові рішення прокурор просить залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , законний представник ОСОБА_10 та засуджений ОСОБА_9 підтримали касаційну скаргу сторони захисту і частково підтримали касаційну скаргу прокурора.

Захисник ОСОБА_7 не підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , а щодо касаційної скарги прокурора поклався на розсуду суду.

Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника і підтримала касаційну скаргу прокурора.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За частиною 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня щодо законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення, мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, які містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим.

Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_26 в інтересах ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_12 , а також прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, подали апеляційні скарги.

Захисники посилалися на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; судом допущена неповнота судового розгляду; вина їх підзахисних у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень не доведена; судом безпідставно було взято до уваги показання одних свідків, а інших, які підтверджували не причетність їх підзахисних до скоєних злочинів, залишилися поза увагою.

Також вказували про визнання неналежними доказами протоколу огляду місця події від 09.11.2014; протоколу огляду місця події від 10 листопада 2014 року за участю ОСОБА_12 ; заяви ОСОБА_22 про добровільну видачу речей та протокол обшуку від 10 листопада 2014 року; протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 від 10 листопада 2014 року та диску з відеозаписом; протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_17 із відеозаписом від 22 січня 2015 року; протоколу впізнання речей від 07 квітня 2015 року та фототаблиці до нього за участю свідка ОСОБА_17 ; висновків судових експертиз, які не доводять вину їх підзахисних.

Окрім того, ставили під сумнів підписи понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_20 у протоколі огляду місця події від 09.11.2014, у зв`язку з чим вважали його неналежним доказом, а судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи; вказували про порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПКУкраїни, оскільки у кримінальному провадженні не були призначені експертизи для визначення вартості викраденого майна; стверджували про недопустимість та неналежність усіх доказів, зібраних слідчими СУ ГУ МВСУ у Львівській області, у зв`язку з тим, що в матеріалах провадження відсутня постанова прокурора про визначення підслідності провадження від Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівський області за СУ ГУ МВСУ у Львівській області.

Однак, суд апеляційної інстанції указані вище доводи належним чином не проаналізував, зокрема й з урахуванням клопотання сторони захисту про повторне дослідження окремих доказів.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, в апеляційних скаргах сторона захисту заявляла клопотання про повторне дослідження окремих доказів, зокрема протокол огляду місця подій від 09.11.2014, протокол обшуку від 10.11.2014.

За змістом аудіозапису судового засідання від 26 квітня 2023 року захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_9 і законний представник ОСОБА_10 підтримали клопотання про повторне дослідження, однак апеляційний суд відмовив у його задоволенні.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту.

Водночас, перевірка повноти і правильності висновків місцевого суду за вмотивованими вимогами про скасування оскарженого судового рішення, де йдеться про неповноту судового розгляду та/або невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, наводяться відповідні переконливі мотиви щодо того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, має здійснюватися шляхом безпосереднього дослідження доказів.

Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

Тому доводи касаційної скарги сторони захисту щодо неефективної перевірки апеляційним судом викладених в апеляційних скаргах доводів про необґрунтованість, невідповідність нормам закону, суперечність окремих висновків оскаржуваного вироку місцевого суду, вбачаються слушними.

Окрім того, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку змісту постанови прокурора про визначення місця досудового розслідування від Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області до СУ ГУ МВСУ у Львівській області, належним чином її зміст в контексті положеньст. ст. 36, 216, 218 КПК України не проаналізував.

Також апеляційний суд, хоча у мотивувальній частині ухвали й виклав висновки про визнання окремих доказів, пов`язаних зі свідком ОСОБА_17 , недопустимими, однак у резолютивній частині про виключення таких доказів зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції не вказав, у зв`язку з чим мають місце суперечності між мотивувальною та резолютивною частинами ухвали, які мають бути усунуті.

Крім цього, колегія суддів Верховного Суду вбачає, що апеляційним судом залишено поза увагою доводи сторони захисту про неналежність доказів щодо визначення вартості викраденого майна.

На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення апеляційного суду, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема переховуванню ОСОБА_9 від суду, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_9 та прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 липня 2023 року скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк на 60 днів, тобто до 24 червня 2024 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3