Справа №551/608/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/322/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 551/608/22 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить застосувати ст. 69 КК та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки вину визнав в повному обсязі, розкаявся, має постійне місце проживання, матеріально забезпечений, позитивно характеризується за місцем проживання, зобов`язується з`являтися за першою вимогою до поліції, під час досудового розслідування та в суді першої інстанції давав правдиві свідчення. Також просить зарахування йому в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі згідно ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015).

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2022 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді трьох років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 4 ст. 185 КК у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII) зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01.09.2022 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволений та стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди - 14130,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн та 5268,52 грн на користь держави за проведення експертиз.

Згідно вироку, ОСОБА_9 06.04.2017 близько 13:00 проник до нежитлового господарства за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно, повторно викрав майно потерпілої ОСОБА_12 загальною вартістю 14130,00 грн. 24.02.2022 близько 16:00 ОСОБА_9 проник до салону автомобіля ФОРД Транзит Конект, д. н. з. НОМЕР_1 , який знаходився АДРЕСА_4 , звідки таємно, повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_13 на суму 1188,64 грн. 25.02.2022 близько 12:00 ОСОБА_9 проник до складського приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , звідки таємно, повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_14 на суму 7197 грн. 24.03.2022 ОСОБА_9 проник до приміщення на території домоволодіння АДРЕСА_4 , звідки таємно, повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_15 на загальну суму 817 грн. 02.04.2022 близько 15:00 ОСОБА_9 таємно, повторно проник до приміщення домоволодіння АДРЕСА_6 , заволодівши мотоциклом потерпілого ОСОБА_16 Sabur SB50Q, д. н. з. НОМЕР_2 . 02.04.2022 близько 15:00 ОСОБА_9 проник до будинку за адресою: АДРЕСА_6 таємно, повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_16 на загальну суму 1267,50 грн. 21.05.2022 близько 17:00 ОСОБА_9 проник до комори на території домоволодіння АДРЕСА_7 , звідки таємно, повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_17 загальною вартістю 11173 грн. 21.05.2022 близько 22:00 ОСОБА_9 за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , таємно, повторно викрав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_18 вартістю 916 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до нього положень ст. 69 КК і призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального закону та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Необхідно зауважити, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який є раніше неодноразово судимою особою, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне часткове відшкодування завданих збитків, обставиною, що обтяжує покарання суд визнав рецидив злочинів, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК та із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК, яке є мінімальним для даних видів покарань, та на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він визнав вину в повному обсязі, розкаявся, має місце проживання, матеріально забезпечений, позитивно характеризується за місцем проживання, зобов`язується з`являтися за першою вимогою до поліції, давав правдиві показання, хоч і мають місце, але були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке, як було вказано вище, визначене у мінімальному розмірі для даних видів покарань.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність зарахування йому в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення згідно ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015), оскільки судом першої інстанції зараховано ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01.09.2022 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчинених кримінальних правопорушень і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, на які посилається в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_9 , але які істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень.

Будь-яких інших переконливих доводів, на підтвердження того, що призначене покарання ОСОБА_9 є явно несправедливим через його суворість, в апеляційній скарзі обвинуваченого, не наведено та не надано під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку місцевого суду, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2022 відносно ОСОБА_19 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4