КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3873/2024
ЄУН: 369/5819/24 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 днів, починаючи з 15 квітня 2024 року до 13 червня 2024 року включно в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Визначено ОСОБА_7 розмір застави 120 (сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 363360 (триста шістдесят три тисячі триста шістдесят) гривень.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу незаконною, необґрунтованою та немотивованою, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у продовжені строку тримання під вартою ОСОБА_7 та обрати йому більш м`який запобіжний захід, а саме, домашній арешт з забороною залишати житло в нічний період доби. У випадку незгоди суду з наведеними стороною захисту аргументами та відмови у зміні запобіжного заходу, зменшити суму визначеної застави до мінімального розміру, передбаченого п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, - 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб.

Захисник зазначає, що судом в мотивувальній частині ухвали не зазначено про існування будь-яких ризиків (хоча вони фактично не існують). Окрім того, на думку захисника, суд безпідставно задовольнив клопотання, звернувши увагу тільки на його текст та усні пояснення сторони обвинувачення, яка не довела наявність ризиків, що перешкоджають обранню інших запобіжних заходів.

При цьому, на думку захисника, ризики у тому вигляді, в якому вони зазначені у клопотанні, є припущенням та абсолютно не доведені стороною обвинувачення, а суд в ухвалі взагалі не зазначає жодних ризиків, які б виправдовували тримання обвинуваченого під вартою.

Захисник наголошує, що судом необґрунтовано визначено розмір застави більше двохсот тисяч гривень, і вважає, що призначення застави судом у такому завідомо непомірному для обвинуваченого розмірі суперечить вищезазначеній нормі, викладеній в ч.4 ст. 182 КПК України.

Апелянт вважає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід зробити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь. Проте, в даному випадку, на переконання захисника, не може бути й мови про низку відповідних фактів, більше того, не існує взагалі жодного факту, проте, стороною обвинувачення та судом ризик переховування обвинуваченого був оцінений саме на підставі суворості можливого судового рішення.

Захисник стверджує, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, у нього є сім`я, він одружений, має місце постійного проживання, на утриманні має малолітню дитину, якій тільки 10 місяців (при цьому суд в своїй ухвалі вказав на те, що обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, що не відповідає дійсності); за містом проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, запобіжні заходи до нього раніше не застосовувались; відсутні повідомлення про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; обвинувачений не підозрюється в завданні майнової шкоди, як і в отриманні доходу, внаслідок вчинення кримінального правопорушення; про ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї, не може йти мови, оскільки обвинувачений не має доступу до зброї.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши долучені до апеляційної скарги копії клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу та оскаржуваної ухвали суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000315 від 16 лютого 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали на стадії підготовчого судового засідання прокурором заявлено клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до змісту клопотання прокурора ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у лютому 2024 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. Обвинувачений не працює, має постійне місце проживання, відносно обвинуваченого направлено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України до Печерського районного суду м. Києва.

З огляду на встановлені обставини, тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину та покарання, яке може бути йому призначене, стадію судового провадження, на переконання прокурора, наявні ризики переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати здійсненню кримінального провадження, вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки є реальним залишення обвинуваченим місця проживання у будь-який час задля уникнення кримінальної відповідальності; перебуваючи на волі, обвинувачений має реальну можливість незаконно впливати на свідків, змушуючи їх під будь-яким примусом змінити показання, дати неправдиві показання, відмовитись від дачі показань; перешкоджати здійсненню кримінального провадження в розумні строки; з огляду на те, що відносно обвинуваченого до Печерського районного суду м. Києва направлений обвинувальний акт за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, реальний ризик вчинення іншого кримінального провадження.

З посиланням на положення п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, прокурор просив не застосовувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді застави, вважаючи, що за наявності встановлених ризиків, інші запобіжні заходи, у тому числі і застава, буде недостатнім для запобігання вказаним ризикам, у зв`язку з чим для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні просив застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За змістом ухвали захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За змістом оскаржуваної ухвали судом першої інстанції обвинуваченому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, та одночасно застосовано альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 120 (сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 363360 (триста шістдесят три тисячі триста шістдесят) гривень.

Ухвала суду обґрунтована тим, що суд, оцінюючи суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 , особу останнього, який не має міцних соціальних зв`язків, не має постійного місця проживання, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до дванадцяти років, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винуватості, є достатньою та співрозмірною для обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки лише такий запобіжний захід спроможний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з урахуванням того, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , має такий високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 не є особою, щодо якої не може бути застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України.

Водночас при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді взяття під варту суд застосував до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід - заставу у розмірі 120 прожиткових мінімумів, що відповідає сумі 363360 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних даних встановлено, що питання застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії підготовчого судового засідання, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є раніше не судимою особою.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна або без такої.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також колегія суддів, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий судовий розгляд, свідки не допитані, вважає на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявним ризик впливу з боку обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, а тому доводи сторони захисту у цій частині є непереконливими.

На думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового провадження і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_7 обвинувачується, з огляду на те, що стороною захисту не спростовані доводи прокурора про направлення відносно ОСОБА_7 обвинувального акту до Печерського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

З огляду на наявні дані про особу обвинуваченого, які викладені в оскаржуваному рішенні та не спростовані стороною захисту, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як передача обвинуваченого на поруки у зв`язку з заяв відповідних осіб; за відсутності даних про наявність в обвинуваченого сталих міцних соціальних зв`язків та роботи, що може бути стримуючим фактором для настання встановлених ризиків, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

При цьомуколегія суддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, всупереч доводам апеляційної скарги, прийнято рішення про можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 120 прожиткових мінімумів, що відповідає сумі 363360 грн., з покладенням обов`язків, передбачені ст. 194 КПК України.

Посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на непомірність розміру застави колегія суддів вважає непереконливими, з урахуванням такого.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначаєтьсяу розмірі щодо підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 120 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження, спростовуються встановленими обставинами, а тому колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Обставини, на неврахування яких судом першої інстанції посилається захисник в апеляційній скарзі, а саме, те, що обвинувачений має сім`ю, на утриманні малолітню дитину (10 місяців), по місцю проживання характеризується позитивно, на думку колегії суддів, на даній стадії судового провадження не свідчать про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків, а наведені захисником обставини самі по собі не можуть мінімізувати встановлені ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Приймаючи до уваги стадію судового провадження, обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , встановлені на даний час ризики, колегія суддів доходить висновку, що встановлені на даний час обставини у своїй сукупності виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з призначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або зменшення розміру застави, є непереконливими.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, починаючи з 15 квітня 2024 року до 13 червня 2024 року включно, у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4