УХВАЛА

Іменем України

11грудня 2023 року

м. Київ

справа № 953/6896/22

провадження № 51 - 6670 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0002633 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новий Бурлук, Печенізького району, Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 років та з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, після того, як з 25 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області представниками окупаційної влади було припинено нормальну роботу державних установ та господарських підприємств України, ОСОБА_5 , оцінивши ситуацію, що склалася, у період з третьої декади квітня 2022 року по 12 вересня 2022 року, керуючись антидержавницькими мотивами, переслідуючи мету завдання шкоди Україні, вчиняв умисні дії, спрямовані на виявлення та протиправне вилучення, матеріальних ресурсів та інших речей, що знаходились в житлових будинках у мешканців с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області, з метою допомоги державі-агресору.

У вказаний період часу, ОСОБА_6 , діючи добровільно, умисно, з метою заподіяння шкоди національній безпеці України, постійно перебуваючи у колі осіб з числа військових збройних формувань держави-агресора «рф», які переміщувалися по вищевказаному населеному пункту на військовій техніці з маркуванням латинською буквою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що відповідно до загальнодоступних відкритих даних, розміщених у всесвітній мережі «Інтернет», є офіційним маркуванням збройних формувань держави-агресора, які вторглися на суверенну територію України, добровільно надавав їм допомогу у придбанні продуктів харчування, а також надавав останнім місце для проживання за місцем свого тимчасового перебування, у будинках АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також для зберігання за вказаними адресами викрадених у односельчан речей, матеріальних ресурсів, тим самим всіляко підтримував у такий спосіб дії та рішення держави-агресора з метою завдання шкоди України.

Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, ОСОБА_5 у період часу з кінця квітня по 12 вересня 2022 року, добровільно, умисно, реалізуючи мету завдання шкоди Україні, шляхом підтримки рішень та дій держави-агресора, керуючись антидержавницькими мотивами, у взаємодії з представниками російських окупаційних військ неодноразово приймав участь у проведенні обшуків у будинках мешканців с. Новий Бурлук Чугуївського району Харківської області, з метою подальшого виявлення та вилучення матеріальних ресурсів та інших речей, для передачі представникам держави-агресора, її збройним формуванням.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, оскільки вони були вчиненні під психологічним та фізичним примусом;

? суди не звернули увагу, що показання свідків є неналежними, недопустимими та не достатніми доказами, оскільки не підтверджують інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення;

? показання свідків слід розцінювати як провокацію;

? суди безпідставно критично сприйняли його показання;

? судами порушено принцип безпосередності дослідження доказів

? рішення судів є невмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

?Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційних скарг сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що місцевий суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, послався на докази, які досліджені під час судового розгляду, є допустимими, достовірними та достатніми.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також даними, що містяться в повідомленні начальника 1 відділу 5 управління Департаменту військової контррозвідки СБУ в Харківській області від 16 серпня 2022 року про вчинення злочину ОСОБА_5 .

Переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із рішенням місцевого суду та обґрунтовано зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально наведені у вироку та відповідають фактичним обставинам справи, зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

?Щодо доводів захисника, що суди не звернули увагу на те, що показання свідків є неналежними, недопустимими та не достатніми доказами, оскільки не вказують на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення. Суди безпідставно критично сприйняли його показання.

Так, допитаний у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що його змушували показувати будинки людей, біля нього стояли люди з автоматами. Він не приймав участь разом з окупантами в незаконному заволодінні речами з будівель людей. В комендантський час він був вдома, а окупанти били вікна в будинках та крали речі. Місця для зберігання награбованого окупантами майна він не надавав, а здійснював тимчасовий нагляд за будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , за дорученням племінника та сестри. Стверджував, що перебував в «комендатурі» окупаційної влади, щоб вирішити питання про виїзд сестри та племінника. Біла пов`язка на руці означала, що він пересувається «з миром», «буряти» це сприймали так. Державу він не зраджував, злочинів не вчиняв.

Разом з тим, суди позицію обвинуваченого ОСОБА_5 про невизнання винуватості оцінили критично, розцінивши її як намір уникнути відповідальності за фактично вчинений злочин та як спосіб захисту, зазначивши при цьому, що винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

При цьому, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що показання обвинуваченого ОСОБА_5 спростовуються іншими дослідженими місцевим судом доказами, зокрема:

- даними, що містяться в повідомленні начальника 1 відділу 5 управління Департаменту військової контррозвідки СБУ в Харківській області від 16 серпня 2022 року про вчинення злочину ОСОБА_5 , зокрема, про те, що в ході виконання завдань з контррозвідувального забезпечення військових формувань України, розташованих на території Харківського регіону, проведено комплекс контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів, спрямованих на отримання відомостей про факт скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-1 КК України. Так, в ході здійснення згаданої діяльності було встановлено, що громадянин України ОСОБА_5 , починаючи з 25 лютого 2022 року, знаходячись с. Новий Бурлук Печенізького району Харківської області, перебуваючи на посаді помічника військового коменданта російсько-окупаційних військ на території згаданого селища, здійснював діяльність, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території (проводив обшуки на території селища, організовував розміщення та забезпечення окупантів в селищі);

- показаннями свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що під час окупації, з початку війни він знаходився у с. Новий Бурлук. 25-26 лютого 2022 року в селище заїхали російські військові, через день вони поїхали, проте приблизно через 15 днів заїхали ДНР та інші російські військові з білими пов`язками. Казали, що приїхали як комендатура. ОСОБА_5 бачив в комендатурі, де сидів начальник військ ДНР. Коли свідок приходив в комендатуру 15 травня 2022 року отримати перепустку на виїзд, він спитав на посту, чи є комендант, вони сказали щоб він чекав, і поки чекав побачив, як йшов ОСОБА_5 напідпитку, військові на посту сказали, що це іде їх помічник. На ньому була чорна роба, на руці та на нозі були білі пов`язки. ОСОБА_5 сидів з російськими військовими за столом і спілкувався з ними, старшим там був військовий з позивним « ОСОБА_12 ». Також ОСОБА_5 він бачив у селищі з російськими військовим з білими пов`язками. Свідок виїхав з селища 22 травня 2022 року. Після звільнення селища, у вересні 2022 року свідок з родиною повернулися та побачили свою будівлю пограбованою. Сусіди сказали, що все награбоване знаходиться у сестри ОСОБА_5 , після чого свідок приїхав туди за своїми речами, вони знаходилися у літній кухні, він побачив там свої духовку та драбинку і забрав їх. Інше майно він знайшов на місці, де під час окупації були «буряти». Свідок чув, як ОСОБА_5 висловлювався проти України та підтримував російську федерацію. Разом з тим, свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_5 добровільно надавав представникам російської влади допомогу та інформацію про фермерів, в кого є зброя, гроші, де що знаходиться. До війни ОСОБА_5 в їх селищі випивав, займався крадіжками;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що з початку війни він знаходився у АДРЕСА_4 , за місцем мешкання. Часто бачив останнього, оскільки на його вулиці живе сестра та племінник ОСОБА_5 , якого бачив також з російськими військовими, оскільки він жив біля них та ходив з ними. Одягнутий був у цивільний одяг та декілька разів бачив з білою пов`язкою на руці та на нозі. ОСОБА_5 в період окупації населеного пункту займався крадіжками, коли всі повиїжджали з села, він зносив багато речей до сестри, брав їх у інших пустих хатах, які люди покинули. Свідок дізнався про це, коли люди почали повертатися, вони почали шукати свої речі, і сестра ОСОБА_5 їх роздавала. ОСОБА_5 підтримував дії російських військових, вони йому давали воду, їжу, цигарки, вільно почував себе при них;

- показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що з початку війни він заходився у с. Новий Бурлук за місцем мешкання. На території їх селища стояли російські військові - артилерія, «буряти», «ДНРовці». Він бачив ОСОБА_5 на вул. Комсомольській із хлопцями ДНР, тобто російськими військовослужбовцями. Російські військові забрали у його свата автомобіль. Він також бачив ОСОБА_5 в автомобілі свата із командиром російських військових « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». ОСОБА_5 був одягнутий у цивільному одязі із білими пов`язками на руці та на нозі. Після того як свідок виїхав, у нього пограбували подвір`я, а після того як він повернувся сестра ОСОБА_5 повертала речі;

- показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що з початку війни він знаходився у селищі Новий Бурлук за місцем мешкання. ОСОБА_5 ходив разом із російськими військовими, їх командиром «ОСОБА_12», вони разом випивали. Свідок бачив, як ОСОБА_5 по сусідським дворам вдень «лазив», виносив майно, замотане в ковдру. Останній приходив до свідка з російськими військовими з автоматами, шукали зброю, коштовності, ОСОБА_5 показував військовим, де, що шукати, вони забрали у свідка мобільний телефон. Свідок ОСОБА_8 чув, як російський військовий сказав ОСОБА_5 , чого він водить їх по місцях, де нічого нема, і дав йому ляпас. У ОСОБА_5 на руці була пов`язка білого кольору. Бачив, як ОСОБА_5 їздив в автомобілі з російськими військовими. Застосування до ОСОБА_5 насильства зі сторони російських військових не бачив;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що з початку війни вона знаходилася у с. Новий Бурлук за місцем мешкання. 24 лютого 2023 року зайшли російські військові до селища. В цей час ніхто не виїжджав з селища, тільки волонтери та ОСОБА_5 виїжджали з селища до Печенізького району. В березні 2022 року до селища зайшли російські війська, «ДНР», вони жили у школі, у подальшому, вони начепили собі білі пов`язки на руки та у них на техніці були букви «Z». Свідок повідомила, що вона живе в центрі, ОСОБА_5 було чутно, він гучно говорив, на нозі була біла пов`язка. Російські військові встановили порядки, згідно яким, щоб виїхати з села, треба прийти до них та взяти в комендатурі довідку, вона 21 травня 2022 року прийшла до російських військових за довідкою, та зустріла там ОСОБА_5 , він ходив по двору, на нозі також була біла пов`язка. Після того, як селище звільнили, вона із сусідкою повернулися до селища, та пішли до сестри ОСОБА_5 за речами сусідки, у неї побачили багато техніки та посуди. Сестра ОСОБА_5 віддала з хати, де мешкав ОСОБА_5 , табуретки сусідки.

При цьому показання свідка ОСОБА_7 у частині того, що після того, як останній виїхав з родиною, до нього зателефонувала сусідка, і сказала, що ОСОБА_5 прийшов з російськими військами на обшук, вибили замок вхідних дверей і пограбували будинок його батька, все, що награбоване ОСОБА_5 відніс до своєї сестри, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки в цій частині показання є такими, що надані з чужих слів.

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Водночас місцевий суд встановив, що показання вищевказаних свідків є конкретними та узгоджуються між собою.

Крім того, свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, є належними, допустимими, достовірними доказами, а тому підстави сумніватися у їх показаннях у суду також відсутні.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом, що з сукупного аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 випливає, що ОСОБА_5 вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.

При цьому колегія суддів також враховує, що сторона захисту, реалізуючи свої права відповідно до приписів статей 22, 26 КПК України, не була позбавлена можливості звертатися до правоохоронних органів із заявами з приводу надання завідомо неправдивих показань свідками. Варто зауважити, що подана захисником касаційна скарга, а також оскаржувані судові рішення не містять інформації про притягнення зазначених свідків до кримінальної відповідальності за неправдиві показання або звернення сторони захисту з цього приводу до правоохоронних органів. При цьому, будь яких інших підстав для визнання недопустимими доказами показання свідків сторона захисту не наводить.

Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані та досліджені докази, суди слушно зауважили, що сторона захисту не навела жодної обставини, на підставі якої можна було б піддати сумніву вказані докази, надані на підтвердження вини ОСОБА_5 .

Щодо доводів захисника про те, що судами порушено принцип безпосередності дослідження доказів.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому згідно ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 були безпосередньо допитані місцевим судом у судовому засіданні. Саме ці показання свідків, які вони надавали суду, були покладені в основу вироку, оскільки суд їх сприймав безпосередньо та надав їм у вироку відповідну оцінку.

Разом з тим, варто зауважити, що згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас, апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.

При цьому, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що усних або письмових клопотань, зокрема, про повторне дослідження доказів, допит свідків, до апеляційного суду від сторони захисту не надходило. У зв`язку з цим цей суд слушно зауважив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Таким чином доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.

?Щодо доводів касаційної скарги, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, оскільки вони були вчиненні під психологічним та фізичним примусом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 40 КК України, не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками.

При цьому, судами встановлено, що пояснення допитаних у судовому засіданні свідків об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_5 . Докази, що останнього примушували до вчинення зазначених умисних дій, спрямованих на пособництво державі-агресору за встановлених судом обставин, відсутні.

Водночас, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що під час судового розгляду судом першої інстанції не встановлено ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_5 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу у період часу з кінця квітня по 12 вересня 2022 року, внаслідок застосування якого ОСОБА_5 вчинив пособництво державі - агресору, а саме, умисні дії, спрямовані на допомогу збройним формуванням держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.

?Щодо доводів з приводу того, що показання свідків слід розцінювати як провокацію.

Так, Суд звертає увагу, що касаційна скарга захисника не містить конкретних посилань на те, яким чином та у зв`язку з чим показання свідків, надані у судовому засіданні, слід розцінювати як провокацію.

Згідно з практикою Верховного Суду для встановлення факту провокації злочину визначальним є з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад ініціатива в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи було би скоєно злочин без втручання правоохоронних органів; чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особу було втягнуто у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

Проте, у поданій касаційній скарзі захисник розцінює як провокацію те, що сторона обвинувачення надала на розгляд судам показання свідків, які, як зазначає касатор, «завідомо не мають знань щодо інкримінованого обвинуваченому злочину».

Водночас, як убачається із оскаржуваних судових рішень, у судовому засіданні місцевим судом свідки були допитані безпосередньо та надали показання щодо обставин, які вони сприймали особисто. Як уже зазначалося вище, на переконання судів першої та апеляційної інстанцій, вказані показання свідків у їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_5 .

Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3