Дата документу 25.10.2023 Справа № 320/1199/19
Судді Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1
у провадженні № 11-кп/807/1249/23
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 листопада 2023 року включно відносно ОСОБА_2 .
Мною була висловлена інша думка про можливість зміни ОСОБА_2 запобіжного заходу на більш м`який з таких підстав.
Так, дійсно матеріали провадження засвідчують висунуте ОСОБА_2 обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України, що за своєю класифікацією згідно ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину.
Між тим, вважаю, що залишено без належної уваги інші обставини, які згідно ст. 178 КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини мають отримати оцінку при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку утримання особи під вартою.
ОСОБА_2 до затримання працював помічником машиніста у Мелітопольському локомотивному депо ПАТ «Придніпровська залізниця», вперше притягується до кримінальної відповідальності.
В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду сторона захисту звертала особливу увагу на тривалості строків судового розгляду та перебування ОСОБА_2 під вартою, відсутність матеріалів кримінального провадження та недостатність заходів з боку сторони обвинувачення щодо їх відновлення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває під вартою з 24.11.2018 року, тобто майже п`ять років, що не може бути виправданим очікуваним покаранням за встановленою санкцією інкримінованої обвинуваченому ч.1 ст. 115 КК України за примарної перспективи судового розгляду внаслідок відсутності матеріалів кримінального провадження у достатньому об`ємі та повільної процедури їх відновлення.
Тривалість утриманняОСОБА_2 під вартою вказує на відповідність ознаки «надмірності» тривалість перебування обвинуваченого під вартою, як запобіжного заходу.
Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини («Боротюк проти України», «Амбрушкевич проти Польщі»), зауважую що саме на основі не загальних фраз, а доведених конкретних фактів та відомостей, суд, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження, має оцінювати можливість запобігти встановленим ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт. І лише посилаючись на обставини конкретної справи, які доводять, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не здатне запобігти встановленим ризикам, до особи може бути застосовано такий винятковий захід або продовжено строк його дії. За відсутності таких доказів тримання підозрюваного під вартою буде вважатися свавільним.
Поруч із наведеними вимогами до застосування запобіжних заходів, у кримінальному процесуальному кодексі зазначені особливості вирішення судом питання продовження строку тримання під вартою (ст. 199 КПК України), зокрема і через призму положень ст. 331 КПК України.
Так, розглядаючи клопотання про продовження підозрюваному строку тримання під вартою, крім питань, які зазвичай мають бути з`ясовані при обранні запобіжного заходу, суд повинен також перевірити наявність обставин, передбачених у ч. 3ст. 199 КПК України та встановити чи такі обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. При цьому, при з`ясуванні наявності обставин, які свідчать, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові, які можуть виправдати тримання особи під вартою, суд має перевіряти чи конкретні факти не були тотожними із раніше встановленими у попередніх рішеннях фактами.
Зауважую на ролі суду апеляційної інстанції, який у свою чергу в питанні продовження строку тримання особи під вартою мусить перевірити правильність встановлення судом фактів, які обґрунтовують продовження дії запобіжного заходу, та дотримання ним при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права.
Вважаю, що залишаючи ухвалу місцевого суду без змін, не був врахований закріплений в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачений в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» від 30.01.2018 принцип «презумпція на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо, шляхом застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу.
Заявлені прокурором аргументи щодо встановлених ризиків на користь продовження запобіжного заходу не є новими і послідовно зазначалися у попередніх ухвалах суду.
Натомість заявлений ризик впливу на потерпілу, на мою думку, з огляду на місце скоєння злочину, що на даний час є непідконтрольною Україні територією, не доведення місця фактичного перебування потерпілої, дій з боку обвинуваченого, які б свідчили про вплив та перебування обвинуваченого в умовах ізоляції, практично відсутній.
З цього приводу слід зауважити на відображенні у оскаржуваному рішенні обставини неявки потерпілої до засідання.
При цьому встановлений судом ризик переховування може бути нівельований шляхом застосування до обвинуваченого запропонованого стороною захисту запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Надані на користь апеляційної вимоги щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який матеріали у вигляді розписки ОСОБА_3 , який також є працівником ПАТ «Придніпровська залізниця», про надання житла ОСОБА_2 , документів на підтвердження приналежності житла та реєстрації за вказаною адресою засвідчують дійсність житла задля вирішення питання про можливість застосування до ОСОБА_2 альтернативного запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту.
Всупереч згоді більшості колегії суддів із висновком слідчої судді про те, що забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігти встановленим ризикам не можливо шляхом застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, з такою оцінкою не погоджуюся.
У даному випадку, з огляду на суттєву тривалість перебування особи під вартою, з урахуванням сумнівної перспективи щодо швидкого судового розгляду та зменшення ризиків негативної процесуальної поведінки, на переконання автора окремої думки, оскаржувана ухвала слідчого судді відносно обвинуваченогоОСОБА_2 не могла залишатись чинною.
Наведена обставина у вигляді тяжкості висунутої підозри не переконують у наявності достатніх та вагомих підстав, які можуть вважатися виправданням тривалості такого утримання під вартою.
Вирішуючи питання про застосування альтернативного запобіжного заходу, не можна залишити без уваги і вище зазначені відомості щодо особи обвинуваченого.
Суддя Запорізького
апеляційного суду ОСОБА_1