Справа №592/3304/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/306/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

04 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/3304/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд належним чином не з`ясував власника будинку та речей, які в ньому знаходилися. Крім того, виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4048 грн, а також на користь держави процесуальні витрати в сумі 2858,38 грн.

Згідно вироку, 11.01.2020 ОСОБА_10 проник до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на загальну суму 4701 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_10 , шляхом проникнення до житла, таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_13 майно, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених доказах і є вмотивованими.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 надала показання, що приблизно 10 років вона мешкала в будинку за адресою по АДРЕСА_2 , який належав брату обвинуваченого. Спочатку вона жила там в якості квартирантки разом з донькою, а потім їх стосунки з братом обвинуваченого стали сімейними. У той же час, ОСОБА_10 не мав ключів від будинку та мешкав у флігелі на території домоволодіння. Брат обвинуваченого помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його поховання вона неодноразово виїздила з будинку та згодом дізналась, що ОСОБА_10 розбив віконне скло, проник до будинку та викрав належні їй речі. Брат за життя не допускав самостійне перебування ОСОБА_10 у будинку через його зловживання алкогольними напоями. Обвинувачений після смерті брата ніколи не проживав у будинку та своїх речей там не тримав.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є донькою ОСОБА_12 та разом з нею мешкала в будинку за вказаною вище адресою. Обвинувачений мешкав у флігелі. До будинку його не допускали через зловживанням алкоголем. Речей ОСОБА_10 у домі не було.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він тривалий час знайомий з ОСОБА_10 Узимку 2020 р. він купив у ОСОБА_10 магнітолу. Також ОСОБА_10 пропонував йому придбати у нього тиски (лещата), але він відмовився.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- протокол огляду місця події від 20.01.2020, згідно якого при огляді будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено розбите скло вікна, сліди проникнення до будинку, залишки речовини бурого кольору на розбитому склі;

- висновок експерта № 143 від 20.02.2020, згідно якого крок ОСОБА_10 належить до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В. У об`єктах, наданих на дослідження (вилучені 20.01.2020 під час огляду місця події) виявлено кров людини, походження якої можливе від ОСОБА_10 ;

- протокол огляду предмета від 09.12.2020, згідно якого свідок ОСОБА_14 упізнала викрадену магнітолу, яку видав ОСОБА_15 ;

- протокол слідчого експерименту від 16.03.2021 за участю ОСОБА_10 , який у присутності захисника, понятих та із застосування відеозапису, на місці вчинення кримінального правопорушення продемонстрував обставини викрадення ним майна з будинку шляхом проникнення;

- висновки експертів від 11.02.2021 № СТ-19/119-21/1622-ТВ, від 18.02.2020 № 19/119/11/1-466е, згідно яких загальна вартість викраденого майна могла складати 4701 грн.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що будинок та речі, які в ньому знаходилися, є власністю обвинуваченого, що підтверджується цивільними справами, які розглядаються судами, у зв`язку з чим відсутній об`єкт злочину, то вони не заслуговують на увагу, оскільки потерпіла ОСОБА_12 приблизно 10 років мешкала в будинку за адресою АДРЕСА_2 , який належав брату обвинуваченого, а ОСОБА_10 мешкав у флігелі на території домоволодіння, ключів від будинку не мав тому, що брат обвинуваченого за життя не допускав самостійне перебування останнього у будинку. При цьому судом першої інстанції обвинувачений після смерті свого брата у будинку не проживав і своїх речей там не тримав.

Таким чином, в цій справі встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений власником будинку не був, протягом тривалого часу він в будинку не проживав та вільного доступу до нього не мав, а користувався тільки флігелем, при цьому потерпіла підтвердила, що викрадені речі належали саме їй, а тому існують достатні підстави вважати, що обвинувачений вчинив посягання на право власності ОСОБА_12 і здійснив крадіжку чужого майна, яке є предметом цього злочину.

Наявні цивільні спори, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, вказаних висновків жодним чином не спростовують.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про призначення обвинуваченому покарання, яке б не було пов`язане з його ізоляцією.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що навіть мінімальне покарання, призначене ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК, є явно недоцільним і несправедливим.

Зазначені в апеляційних скаргах обставини не свідчать про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки самі по собі істотно не впливають на визначення виду і розміру покарання та повинні враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими кримінальний закон пов`язує призначення покарання, тому не є безумовними підставами для зміни судового рішення.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2021 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4