Провадження №11-кп/801/1072/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

в режимі відеоконференції із засудженим ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2023, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, адвокат та засуджений подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 .

На думку адвоката та засудженого ОСОБА_8 до останнього мають бути застосовані приписи частини першої статті 25 КК (у редакції 1960 року), оскільки санкцією статті 93 КК було передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 25 КК при заміні покарання в порядку помилування довічного позбавлення волі, позбавлення волі може бути призначене на строк понад 15 років, але не більше 25 років, отже, на переконання заявника, до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа такого покарання становила 25 років.

Апелянти вважають, що відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений, а заміна покарання на довічне позбавлення волі можлива лише в порядку помилування.

Крім того, верхня межа кримінального покарання, яка могла бути призначена ОСОБА_8 , складає 25 років позбавлення волі у зв`язку з чим він має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання, а рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 11-рп/99, відповідно до якого положення КК, якими передбачена виняткова міра покарання, визнані нечинними.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги з викладених у них підстав, прокурора, який просив апеляційні скарги алишити без задоволення, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви Суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_8 засуджений 06.10.2000 Верховним судом Автономної Республіки Крим за п.п. "е", "з", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 43 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2001 року вирок щодо ОСОБА_8 змінено, та постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за п.п. "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно довідки ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» №4/12036 від 21.12.2017 ОСОБА_8 відбуває покарання у Вінницькій УВП (№1) з 01.02.2002 по теперішній час.

Діяння, за які засуджений ОСОБА_8 , останнім було вчинене 28.04.2000.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Вчинене ОСОБА_8 діяння визначається Кримінальним кодексом України 1960 р., відповідно до ст. 24 якого передбачалась як виняткова міра покарання смертна кара за особливо тяжкі злочини у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Саме такий вид покарання, як альтернативний позбавленню волі на строк від 8 до 15 років, був передбачений санкцією ст. 93 КК України 1960 р.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання. Ці положення КК України 1960 р. втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення (ст. 152 Конституції України).

Проте, Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції в Україні, а тому його рішення не замінюють правові акти законодавчого органу (ст. 147 Конституції України). Про це також свідчить вимога у резолютивній частині рішення від 29.12.1999 р., адресована Верховній Раді України, привести Кодекс 1960 р. у відповідність з рішенням Конституційного Суду України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання. Прийняттям Закону від 22.02.2000 р. № 1483 Верховна Рада України привела Кодекс 1960 р. у відповідність з вищезазначеним рішенням, вирішивши питання про заміну смертної кари як виду кримінального покарання іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Даний Закон набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» - 29 березня 2000 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КК України 1960 р. закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Аналогічні вимоги міститься і у ч. 1 ст. 5 КК України 2001 р. закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. Дані положення закріплені в ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За таких умов, ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2001 року вирок щодо ОСОБА_8 змінено, на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених за п.п. "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Застосування такого покарання узгоджується з рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 р., на яке обґрунтовано послався суд в оскарженій постанові. Відповідно до даного рішення положення Кримінального Кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 р. № 1483-ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року , до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 р.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, рішенням у справі «Ткачов проти України» від 13.12.2007 р., заява № 39458/02, ЄСПЛ дійшов висновку, що з боку України не було порушено ст. 7 Конвенції у випадку призначення Ткачову покарання у виді довічного позбавлення волі (у заяві йшлася мова про те, що на момент вчинення ОСОБА_9 злочину, кримінальне законодавство України не передбачало виду покарання, до якого його було засуджено).

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи ОСОБА_8 є необґрунтованими. Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 не може не прийматись до уваги, оскільки є обов`язковим до виконання на території України (ст. 150 Конституції України). Крім того, дане рішення Конституційного Суду України тлумачить положення Кримінального кодексу України 1960 р., які втратили чинність у 2001 році, у зв`язку з практикою їх застосування щодо злочинів, скоєних у час дії цих положень.

На думку колегії суддів, що правові підстави для задоволення заяви засудженого в частині необхідності застосування приписів частини першої статті 15 КК 1960 року його звільнення від відбування призначеного покарання у зв`язку з відбуттям максимально дозволеного кримінального покарання відсутні.

Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК України, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до частини першої статті 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому частиною п`ятою статті 82 КК України визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною шостою статті 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням до суду не звертався, однак захист наполягає на тому, що ОСОБА_8 має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання саме у зв`язку із застосуванням норм кримінального закону, які не могли бути застосовані при призначенні йому кримінального покарання.

Втім, без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно залишив без задоволення клопотання засудженого, тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2023, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку - без зміни.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4