Номер провадження: 11-сс/813/73/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001606 від 05.12.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 року про обрання запобіжного заходу виді тримання під вартою, стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянин України, має середню (спеціальну) освіту, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, одну дитину з інвалідністю з дитинства, офіційно працевлаштований в ТОВ «Секьюріті Груп» - охоронець, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів раніше судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській областіперебуває кримінальне провадження №0001606 від 05.12.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за підозрою ОСОБА_7 , вчиненого за наступних обставин.

04.12.2023 року, о 08.00 год., ОСОБА_7 , будучи охоронцем охоронюваного агентства «Секюріті Груп» заступив разом з іншими охоронцями на чергування на охоронюваній об`єкт автостанцію «Привоз» розташований по вул. Новощепной ряд б.5 в м. Одесі. Біля 23.00 годин перед комендантською годиною до ОСОБА_7 на автостанцію прийшов малознайомий чоловік, яким виявився ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який попросився переночувати у приміщенні автостанції «Привоз» до ранку, на що ОСОБА_7 погодився та пустив у приміщення автостанції «Привоз» переночувати, де ОСОБА_8 ліг спати на лавці на першому поверху. Біля 05.00 годин 06.12.2023 року один з охоронців, а саме ОСОБА_9 , прокинувшись, виявив відсутність скриньки з грошима благодійності та грошових коштів з чоловічого туалету, розташованого в приміщенні автостанції «Привоз», а також виявив відсутність ОСОБА_8 , який раніше спав на лавці. ОСОБА_7 разом з охоронцем ОСОБА_9 та його товаришем ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що крадіжку міг скоїти ОСОБА_8 , почали його шукати та в подальшому знайшов ОСОБА_8 біля смітникового контейнеру по вул. Новощепной ряд б. 5 в м. Одесі, у стані алкогольного сп`яніння та притягли його до автостанції «Привоз», затягли в приміщення та в подальшому спустили його в підвальне (цокольне) приміщення, де розташована камера зберігання, де поклали його на підлогу.

Знаходячись в підвальному приміщенні, у ОСОБА_7 , який був обуреним поведінкою ОСОБА_8 , виник злочинний умисел, направлений на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, в результаті чого, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання ОСОБА_7 , усвідомлюючи що ОСОБА_8 знаходиться у безпорадному стані лежачи на підлозі почав наносити йому удари кулаками рук та ногами в область тулуба та живота, після чого ногою наступив на ногу ОСОБА_8 та схопив за руку, після чого потягнув його до дверей, де дверями прищемив пальці руки ОСОБА_8 . В цей час ОСОБА_7 почув з повідомлення по рації, що приїхав наряд поліції, в зв`язку з чим він перестав наносити тілесні ушкодження ОСОБА_8 та відійшов від нього.

Далі, прибувши на місце виклику, поліція побачила тяжкий стан ОСОБА_8 та викликала швидку допомогу. В цей час ОСОБА_7 розповів працівникам поліції що ОСОБА_8 знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Прибувши на місце, лікарі швидкої медичної допомоги погрузили ОСОБА_8 в карету швидкої допомоги та повезли до реанімаційного відділення МКЛ-9, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Валіховський б.3, але по дорозі в лікарню ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді розриву печінки, розриву підшлункової залози, перелому 9-го ребра, крововилив у черевну порожнину. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_8 стало малокрів`я внутрішніх органів.

06.12.2023 року ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

06.12.2023 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України - умисному тяжкому тілесному ушкоджені, тобто умисному тілесному ушкоджені, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

07.12.2023 року слідчий СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 звернулась до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_12 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення та перешкоджати слідству іншим чином.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання органу досудового розслідування.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на: обґрунтованість підозри, з посиланням на долучені органом досудового розслідування докази; доведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК; тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій за результатами розгляду кримінального провадження по суті; дані про особу підозрюваного, який хоча і має соціальних зв`язків, однак вчинив тяжкий злочин, який спричинив смерть людини; можливе переховування від органу досудового розслідування та суду; здійснення незаконного впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, а також не виключається ризик вчинення іншого кримінального правопорушення та можливого перешкоджання досудовому розслідуванню іншим чином.

Слідчий суддя дійшов до висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання покладених на підозрюваного обов`язків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник стверджує про відсутність обґрунтованої підозри та відсутність ризиків, на які посилається орган досудового розслідування та з якими погодився слідчий суддя. Також захисник зазначає, що підозрюваний не має на меті переховуватись від органу досудового розслідування, оскільки провину свою не визнає, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно працевлаштований, має на утриманні двох дітей, один з яких є інвалідом дитинства та потребує постійного догляду.

Апеляційний розгляд проведено без участі підозрюваного ОСОБА_7 , однак за участю його захисника, який не наполягав на участі підозрюваного. Також, розгляду апеляційної скарги захисника проведено без участі прокурора, який звернувся до апеляційного суду із заявою про здійснення розгляду без його участі, заперечував проти задоволення скарги.

До початку розгляду апеляційної скарги, захисником подано доповнення до первинної скарги, в яких він зазначає про те, що підозрюваному було вручено підозру, в порушення вимог ст.278 КПК, оскільки фактично затримання відбулось 05.12.2023 року о 19 год, а протокол затримання складений лише 06.12.2023 року о 01:36 год, а також невірно зазначено час затримання підозрюваного 23:57 год, замість 19 год, а тому ОСОБА_7 підлягає негайному звільненню з-під варти.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та доповнення до неї, просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнення до неї; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання органу досудового розслідування, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_7 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Апеляційний суд також звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що долучені до клопотання, а саме: оглядом місця події від 05.12.2023 за адресою: м. Одеса, Новощепний ряд б.5, під час якого було виявлено потерпілого ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 у безпорадному стані. Протоколами допитів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 які прямо вказали на ОСОБА_7 як особу, яка била ОСОБА_14 , який знаходився у безпорадному стані; протоколами допитів свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_15 ; проведеним слідчим експериментом за участю ОСОБА_13 , який показав як ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_8 .

Зазначені докази в повній мірі враховані слідчим суддею та вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

За наведених обставин посилання сторони захисту щодо необґрунтованості підозри колегія визнає безпідставними, оскільки обставини кримінального провадження підлягають перевірці шляхом дослідження сукупності всіх доказів під час судового розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Доводи сторони захисту щодо незаконного затримання ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, долученими до клопотання слідчого.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілого, свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими, свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на потерпілого, свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя з достатньою повнотою мотивував своє рішення щодо визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Колегія судів звертає увагу, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або з погрозою його застосування, та враховуючи, що законодавцем вказана норма не визначена обов`язком слідчого судді, а є правом, а тому апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді щодо не визначення підозрюваному альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Доводи захисника про можливість застосування підозрюваному запобіжного заходу у виді домашнього арешту, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказаний запобіжний захід вочевидь може виявитися неспроможним для запобігання існуючих ризиків.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України в кримінальному проваджені №0001606, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4