Номер провадження: 11-сс/813/1638/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

підозрюваного - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту в кримінальному провадженні №0000677 від 28.08.2023 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області, громадянина України, українця, маючого середню спеціальну освіту, офіційно не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000677 від 28.08.2023 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 28.08.2023 року, о 14:00 год. ОСОБА_8 , будучи народним депутатом України 9 скликання ВРУ, членом комітету з правоохоронної діяльності та членом тимчасової слідчої комісії ВРУ з питань розслідування можливих фактів незаконної діяльності у сфері фінансових послуг та ринків фінансових послуг, які здійснюються з використанням інформаційних електронних комунікаційних мереж, до повноважень якої відноситься перевірка фактів роботи шахрайських кол-центрів, приїхав за адресою: АДРЕСА_3 , з метою перевірки інформації щодо функціонування за вказаною адресою шахрайського кол-центру.

В ході перевірки вказаної інформації ОСОБА_8 помітив підозрілих осіб в кабінеті №3, після чого викликав поліцію, подзвонивши на лінію «102».

Приблизно о 15:15 год. 28.08.2023 року, до будинку АДРЕСА_3 прибув ОСОБА_7 разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 , які почали конфліктувати з ОСОБА_8 через його державну діяльність, що пов`язана з протидією роботи шахрайських кол-центрів.

В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння народному депутату України легких тілесних ушкоджень.

28.08.2023 року, приблизно о 15:20 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в під`їзді будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , стоячи позаду ОСОБА_8 , завідомо знаючи про те, що останній є народним депутатом України та перебуває у вказаному місці безпосередньо у зв`язку зі своєю державною діяльністю, схопив лівою кистю руки ліве плече ОСОБА_8 , чим умисно спричинив ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому плечі, на бічній поверхні грудної клітки зліва.

15.09.2023 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України: умисне заподіяння народному депутату України легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із його державною діяльністю.

27.09.2023 року слідчий СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , звернувся до слідчого судді з погодженим прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 клопотанням про обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України, а в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків: переховування від органу досудового розслідування та суду; здійснення незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні; а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту строком до 15.11.2023 включно, за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 , із забороною залишати житло у період часу із 23:00 год. до 06:00 год. наступної доби, з покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме можливого переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, а також вчинення іншого кримінального правопорушення. Врахувавши особу підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, слідчий суддя дійшов висновку, що достатнім запобіжним заходом для підозрюваного, який забезпечить виконання покладених на нього обов`язків є нічний домашній арешт, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Захисник вказує, що підозра є необґрунтованою, а ризики у кримінальному провадженні не доведені. Вважає, що слідчим суддею не враховано особу підозрюваного, який має дружину та двох малолітніх дітей, а також те, що є переселенцем. Захисник стверджує, що застосований до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту, перешкоджає йому працювати та здійснювати волонтерську діяльність.

Судовий розгляд проведено без участі прокурора, який будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, двічі до судового засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду не подавав.

За таких обставин, виконуючи вимоги ст.ст. 28, 405, 422 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 181 КПК.

Відповідно до ст. 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Згідно ч. 6 ст. 181 КПК строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог процесуального закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, який має місце реєстрації та місце проживання, офіційно не працюючий, має родину, є раніше не судимим в силу ст.89 КК України, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, а також вчинити інші кримінальні правопорушення.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: протокол допиту потерпілого ОСОБА_8 від 28.08.2023 року; протоколи допитів свідків ОСОБА_12 від 01.09.2023 року, ОСОБА_13 від 01.09.2023 року, ОСОБА_14 від 12.09.2023 року; та інші документи, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження; вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, колегія суддів не встановила наявності підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими.

Таким чином, долучені до клопотання докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_7 можливо вчинив інкримінований йому злочин: умисне заподіяння народному депутату України легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з його державною діяльністю. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

З огляду на викладене, на даній стадії досудового розслідування, колегія суддів визнає безпідставними доводи захисника про необґрунтованість підозри.

Щодо доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 , не перевищуючи меж необхідної оборони, торкнувся плеча ОСОБА_8 , щоб заспокоїти його, в той час як останній неправильно оцінив дії ОСОБА_7 , помилково припустив наявність відносно нього суспільно небезпечного посягання, якого не було, вдарившись своєю рукою об раму дверей та завдав удару рукою в грудну клітину ОСОБА_7 , колегія суддів наголошує, що всі обставини кримінального правопорушення, в тому числі всі можливі версії події, будуть встановлені в ході досудового розслідування, яке ще триває.

Твердження захисника про те, що показання потерпілого ОСОБА_8 суперечать змісту повідомлення про підозру та не узгоджуються із записами відео спостереження, колегія суддів наразі визнає непереконливими та звертає увагу, що всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

При цьому, остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 є потерпілим в іншому кримінальному провадженні №0000270 від 28.08.2023 року за ч.1 ст.125 КК України, не спростовують обґрунтованості його підозри в даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_7 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 на даний час підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.346 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, апеляційний суд враховує, що згідно вимоги ГУМВС України від 09.09.2023 року підозрюваний ОСОБА_7 є раніше не судимим в силу ст.89 КК України. Колегія суддів звертає увагу, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загально правові наслідки засудження і призначення покарання. Разом з тим, наявність інформації про те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, свідчить про підтвердження існування ризику можливого вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, що вірно враховано слідчим суддею.

Апеляційний суд не приймає до уваги твердження захисника про відсутність ризиків знищення, приховання або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні; а також перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином, оскільки вказані ризики при постановленні оскарженої ухвали слідчим суддею не вказувались.

Доводи захисника стосовно того, що застосування цілодобового домашнього арешту до підозрюваного ОСОБА_7 ставить під ризик матеріальне благополуччя сім?ї, неможливість ним сплати оренди житла та догляду за малолітніми дітьми, колегія судді визнає безпідставними, оскільки до підозрюваного ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту, а не цілодобового, що не позбавляє можливості підозрюваного працювати та забезпечувати свою родину.

Більш того, колегія суддів враховує, що в матеріалах судового провадження відсутні докази, які б підтверджували працевлаштування підозрюваного ОСОБА_7 .

Доводи захисника про можливість застосування підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказаний запобіжний захід з великою вірогідністю може виявитися недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобігти існуючим ризикам.

Апеляційний суд враховує доводи захисника про те, що підозрюваний ОСОБА_7 є громадянином України, має місце реєстрації та місце проживання, має дружину та двох малолітніх дітей, є переселенцем та волонтером, має подяки за благодійні внески та допомогу ЗСУ та волонтерську допомогу, однак вказані обставини не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу підозрюваному на особисте зобов`язання.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують застосування до нього домашнього арешту.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000677 від 28.08.2023 року за ч.2 ст.346 КК України, обрано запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4