Справа № 756/970/24
Номер провадження № 1-кс/756/286/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі слідчого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 6 Оболонського районного суду міста Києва клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна,

УСТАНОВИВ:

23.01.2024 до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635.

У клопотанні прокурор просить накласти арешт на майно, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0002635, а саме на: квартири за адресами: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дане майно, відповідною постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0002635 від 01.11.2022, за ч.4 ст. 190 КК України.

На думку прокурора, наведені обставини свідчать про те, що наразі є необхідність в накладенні арешту на вказані об`єкти, оскільки вони відповідають ознакам речових доказів.

У клопотанні прокурор зазначає, що за попередньою змовою, група осіб, шляхом обману, відповідно до розділених ролей, умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з корисливих спонукань, заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , вчинивши шахрайство в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Під час здійснення слідчих (розшукових) дій встановлено, що об`єктом вчинення кримінального правопорушення являється нерухоме майно (квартира), належить підставній особі, що за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка наданий час належить ОСОБА_4 .

В ході допиту в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_5 , останній повідомив, що 27.07.2023 до нього звернулась ОСОБА_6 , прибувши за місцем роботи приватного нотаріуса, що за адресою: АДРЕСА_3 , разом із ОСОБА_7 для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_8 надала приватному нотаріусу ОСОБА_5 оригінал договору дарування вищевказаної квартири, що був укладений 07.01.2011 між нею та ОСОБА_9 , який у вказаному фіктивному договорі іменований як «дарувальник», посвідчений Донецьким міським нотаріальним округом Донецької області, а саме: приватним нотаріусом ОСОБА_10 . Договір укладено в присутності батьків ОСОБА_11 , яка на момент укладання договору у 2011 році була неповнолітньою ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , після чого, 27.11.2023 приватним нотаріусом ОСОБА_5 було внесено відомості до державного реєстру прав на нерухоме майно та зареєстровано вказаний вище договір.

В ході допиту в якості свідка ОСОБА_14 , яка являється сусідкою ОСОБА_9 , встановлено, що ОСОБА_9 , з метою укладання фіктивного договору дарування квартири АДРЕСА_2 , до міста Донецьк ніколи не їздив, та будь-яких зв`язків із ОСОБА_15 та з її батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не мав, весь час проживав сам у вищевказаній квартирі, в якій останнім часом тривають ремонтні роботи.

В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, 13.02.2023 до БТІ на підставі запиту приватного нотаріусу ОСОБА_16 , безпідставно звернулась із заявою про надання інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_17 , з метою отримання інформації на квартиру АДРЕСА_2 , для подальшого виготовлення підроблених документів.

24.07.2023 приватний нотаріус ОСОБА_5 , зареєстрував в Державному реєстрі прав на нерухоме майно підроблений договір дарування квартири від 07.12.2011, укладений нібито між ОСОБА_9 та ОСОБА_15

27.07.2023 приватний нотаріус ОСОБА_5 посвідчив договір купівлі продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_7

07.11.2023 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстровано вищевказаний договір у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

14.12.2023 Керівнику комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» було направлено запит в порядку ст. 93 КПК України, щодо надання інформації стосовно адреси: АДРЕСА_1 про: останніх власників, форму власності та на підставі чого вона зареєстрована, розмір частки, копії документу на підставі чого зареєстровано право власності та копію технічних характеристик, інформацію чи надходили замовлення (інші документи) в тому числі від правоохоронних органів, стосовно вказаних об`єктів.

Згідно відповіді з Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_2 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_9 1/2ч. свідоцтва про право власності на житло, виданого фондом комунального майна Радянського району 02.02.1994 року та зареєстрованого в Бюро 17.02.1994 року за реєстровим №3961 та 1/2ч. свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ю Київською державною нотаріальною конторою 04.11.2010, №4-1103 та зареєстрованого в Бюро 26.11.2010 року за реєстровим №3961.

З метою встановлення чи проживає хтось на даний час в квартирі АДРЕСА_2 , якою незаконно заволоділи, було надано доручення сектору кримінальної поліції, в ході виконання якого було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 , ведуться ремонтні роботи.

10.01.2024 у відповідності до вимог ст. 98 КПК України було винесено постанову про визнання речовим доказом квартиру АДРЕСА_2 , у кримінальному провадженні №0002635 від 01.11.2022, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та доводи, що його обґрунтовують, просив задовольнити клопотання в повному обсязі.

ОСОБА_4 викликалась судом належним чином, однак в судове засідання не з`явилась. На підставі ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання розглядається без власника майна.

Дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про арешт майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Водночас, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до пунктів 1-3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається із клопотання про накладення арешту на майно та матеріалів доданих в його обґрунтування, прокурором обґрунтована необхідність арешту вказаного у клопотанні майна, зокрема, вказано перелік і види майна, що належить арештувати та надано документи, які підтверджують право власності на майно.

Так, в силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Отже, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом, так як відповідає ст. 98 КПК України, оскільки є об`єктом, які могли зберегти на собі сліди злочину, як і самостійно або у сукупності з іншими доказами доводити певні обставини чи вказувати на їх існування.

Ураховуючи викладене, на думку суду, клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна слід задовольнити .

Керуючись ст. 7, 110, 131, 132, 167-168, 170-173, 175, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт у кримінальному провадженні, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, на квартиру АДРЕСА_2 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заборонити на час досудового розслідування користування, розпоряджання та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали надати прокурору.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1