ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 753/5986/22

провадження № 51-5595км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисниці засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителяАДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст.309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на підставі ч. 1 ст. 70 КК на строк 5 років, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком терміном на 3 роки,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Цим же вироком вирішено виконувати самостійно вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.

За вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК за обставин детально викладених у ньому.

Зокрема, що він у невстановлений точно органом досудового розслідування день та час, восени 2018 року, розуміючи та знаючи вимоги чинного законодавства, всупереч вимог Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортного засобу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, вирішив замовити виготовлення завідомо підробленого посвідчення водія для подальшого використання у власних цілях.

Надалі, у вересні 2018 року ОСОБА_7 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на отримання завідомо підробленого офіційного документа, який видається установою та надає права, з метою подальшого його використання у власних цілях, використовуючи мережу Інтернет через мобільний додаток «Телеграм», домовився з невстановленою органом досудового розслідування особою отримати посвідчення водія за грошову винагороду в сумі 4 000 грн.

Надалі, ОСОБА_7 , перебуваючи в Територіальному сервісному центрі МВС України, що за адресою: м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 19, отримав від невстановленої органом досудового розслідування особи підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в цьому підробленому посвідченні водія містилося фотозображення ОСОБА_7 та згідно з яким останньому надається право керувати транспортними засобами категорії «В».

Так, 31 серпня 2021 року, близько 05:00, точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Volkswagen Polo» (д. н. з. НОМЕР_2 ), був зупинений на вул. Здолбунівська, 7 у м. Києві працівниками патрульної поліції за порушення Правил дорожнього руху, та на вимогу працівника поліції надати документи на право керування транспортним засобом, достовірно знаючи, що воно підроблене, та у цьому підробленому посвідченні водія містилося його фотозображення, надав посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Київський апеляційний суд вироком від 15 червня 2023 року скасував вирок місцевого суду (в частині призначеного покарання) та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст.358 КК у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі ст. 71 КК з урахуванням правил, передбачених ст. 72 цього Кодексу, до призначеного покарання за цим вирокомчастково приєднаноневідбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року,і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з дня його затримання в порядку виконання вироку. В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У поданій касаційній скарзі захисниця засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо її підзахисного в суді апеляційної інстанції.

Свою позицію сторона захисту обґрунтовує істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, захисниця стверджує, що апеляційний суд, обираючи вид та міру покарання, не вірно встановив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК, після ухвалення попереднього вироку від 28 листопада 2021 року, тобто під час іспитового строку. Наполягає, що її підзахисний вчинив кримінальний проступок до ухвалення попереднього вироку, оскільки цей злочин, на її думку, є триваючим, тому призначення апеляційним судом остаточного покарання на підставі ст. 71 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Крім іншого звертає увагу на неповноту судового розгляду, адже апеляційний суд в порушення ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), повторно не дослідив документи, про які зазначав у скарзі прокурор.

Позиції учасників судового провадження

На касаційну скаргу сторони захисту заперечень від учасників судового провадження не надходило.

У судовому засіданні захисниця ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі та просили її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти її задоволення, оскаржуване судове рішення просила залишити без змін.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 358 КК у касаційному порядку захисницею не оскаржуються.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК), як про те зазначає захисниця ОСОБА_6 в касаційній скарзі, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

За змістом касаційної скарги, крім вищезазначеного, незаконність вироку суду апеляційної інстанції сторона захистувбачає в істотному порушенні вимог процесуального закону та неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

Однак зазначені доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.

У статті 370 і ч. 2 ст. 418 КПКвизначено, що судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Водночас підставами для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку є: необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідність застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання (ч. 1 ст. 420 КПК).

Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи вирок, апеляційний суд цих вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Твердження сторони захисту про те, що апеляційний суд невірно встановив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК, після ухвалення попереднього вироку від 28 листопада 2021 року, тобто під час іспитового строку, колегія суддів уважає необґрунтованим, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувався у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК.

Зі змісту вироку районного суду слідує, що під час судового розгляду ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, за обставин, які викладені в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, у тому числі й щодо дати вчинення проступку - 31 серпня 2021 року, тому суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та здійснював судовий розгляд відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у цьому кримінальному провадженні, врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії кримінальних проступків, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше судимий, але обов`язки, покладені на нього вироком суду не порушив з урахуванням вчинення цього проступку до ухвалення попереднього вироку, з середньо-спеціальною освітою, молодого віку, працює, має постійне місце проживання, є особою з інвалідністю ІІ групи, під наглядом лікаря психіатра не перебуває, перебуває під наглядом лікаря-нарколога (код за Міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду - F12.0), страждає на ряд тяжких й невиліковних захворювань; обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, вчинення кримінального проступку особою з інвалідністю ІІ групи, яка страждає на ряд тяжких й невиліковних захворювань) та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку про те, що справедливим і необхідним для виправлення ОСОБА_7 буде покарання за ч. 4 ст. 358 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи прокурора в апеляційній скарзі, визнав їх спроможними щодо неправильного застосуванням судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 70 КК під час призначення покарання, з чим погоджується і Верховний Суд, з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 70 КК визначено, що за правилами, передбаченими в частинах першій -третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 3 ст. 78 КК регламентовано, що уразі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд встановили, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК - 31 серпня 2021 року.

Разом з тим, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК, на підставі ч. 1 ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням від відбування цього покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК, з іспитовим строком терміном 3 роки.

Районний суд, трактуючи, що кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК, зокрема використання завідомо підробленого документа (посвідчення водія), це «триваючий злочин», оскільки, як уважав суд, ОСОБА_7 у вересні 2018 року отримав підроблене посвідчення водія, а використав його лише 31 серпня 2021 року, тому, на думку цього суду, засуджений вчинив цей злочин до ухвалення попереднього вироку від 28 листопада 2018 року, таким чином призначив йому покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

В свою чергу, апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за скаргою прокурора, виправив вищезазначене, та мотивував своє рішення тим, що, незважаючи на те, що підроблене посвідчення водія ОСОБА_7 придбав у вересні 2018 року, однак використання завідомо підробленого документа, що є об`єктивною стороною кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, мало місце 31 серпня 2021 року ( пред`явлення підробленого посвідчення водія), тобто після постановлення попереднього вироку.

З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.

Не є прийнятними і доводи касаційної скарги сторони захисту про те, що апеляційний суд усупереч ч. 3 ст. 404 КПК повторно не дослідив докази в кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджено місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Перевіркою матеріалів встановлено, що під час апеляційного розгляду 14 і 15 вересня 2023 року прокурор підтримав доводи, викладені в скарзі, та на повторному дослідженні доказів не наполягав, що підтверджується звукозаписами цих судових засідань.

Крім того, Верховний Суд акцентує, що суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, іншої оцінки їм не дав, предметом безпосереднього дослідження апеляційного суду були лише документи, які сторона захисту надала в судовому засіданні 14 вересня 2023 року, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не переоцінював фактичних обставин, а прийняв рішення лише щодо призначеного покарання.

Між тим, Суд звертає увагу, що сторона обвинувачення до суду касаційної інстанції не зверталась зі скаргою з підстав порушення ч. 3 ст. 404 КПК під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_7 за вчинений кримінальний проступок та остаточне покарання на підставі статтей 71, 72 КК, є законним, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного й попередження вчинення ним нових злочинів.

Вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК.

Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисниці засудженого як на підстави для твердження про істотне порушення вимог процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність були враховані судом апеляційної інстанції під час призначення покарання. Ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку апеляційного суду.

Порушень вимог норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисниці засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3