Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8741/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.537 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №295/8741/23 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 07.07.2023,

в с т а н о в и в :

зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_8 не довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням задовольнити заяву ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення. При цьому, посилаючись на матеріали провадження, зокрема, характеристику, затвердженої начальником ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)» відносно його підзахисного, вважає, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення, за останні роки має три заохочення, здобув освіту та до нього може бути застосовано вимоги ст.81 КК України.

Засуджений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі також не згоден з рішенням суду першої інстанції та просить задовольнити його заяву про умовно-дострокове звільнення. При цьому, наголошує, що дійсно став на шлях виправлення, працевлаштований з самого початку відбуття покарання, працював періодично (не всі періоди відображено в характеристиці), займав посади днювального в гуртожитку, разом з цим за роботу не мав жодного заохочення. Зазначає, що стягнення накладені на нього є нічим іншим як необ`єктивне відношення до нього з боку адміністрації. Наголошує, що щиро покаявся та жалкує з приводу скоєного.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_7 на підтримку апеляційних скарг, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КІІК України.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно встановив відсутність відповідних підстав для задоволення заяви засудженого.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що в матеріалах провадження відсутні переконливі докази, котрі свідчать про готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Так, дослідженням матеріалів судового провадження №295/8741/23 встановлено (а.п.18-20), що ОСОБА_8 засуджений вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 травня 2014 року за ч.1 ст.115 КК України до 11 років позбавлення волі.

Вирок набрав законної сили 02 липня 2014 року.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 22.08.2018 зараховано ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 16.01.2014 по 02.07.2014.

Початок строку: 16.01.2014. Кінець строку: 31.07.2024.

Як вбачається з характеристики наданої начальником ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)», засуджений ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі з 17.01.2014. За час тримання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» характеризувався посередньо, порушень режиму не допускав, стягнень та заохочень не мав.

З 13.07.2014 відбуває міру покарання в ДУ «Житомирська виправна колонія (№4)». За час відбування покарання допустив 16 порушень режиму тримання, за які 12 разів був притягнений до дисциплінарної відповідальності, та чотири рази з ним проводилися бесіди виховного характеру начальником установи. По прибуттю до установи був працевлаштований в господарчій обслузі. З липня 2020 року був працевлаштований на виробництві установи робітником на паросиловій дільниці, до праці та своїх обов`язків ставився добре. Тричі заохочувався адміністрацією установи. На даний час на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з небажанням працювати. У відношенні до представників адміністрації установи тактовний. Виконує роботи із самообслуговування, приймає участь у роботах із благоустрою відділення та установи. Відповідно до ст.123 Кримінально-виконавчого кодексу України приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт». У 2015 році навчався у Професійно-технічному навчальному закладі «Житомирський навчальний центр №4» і здобув професію «Рамник», а у 2017 році - професії «Електромонтер з ремонту і обслуговування електроустаткування» та «Складальник верху взуття».

За формальними ознаками застосуванню ст.82 Кримінального кодексу України підлягає після 30.11.2020 року, а ст. 81 КК України - після 31.10.2021.

24.12.2020 та 31.10.2021 року комісією установи виконання покарань розглядалося питання про застосування до ОСОБА_8 ст.82 та ст.81 КК України, та згідно висновків комісії в застосуванні ст. 82 та ст. 81 КК України, відмовлено, та як не став на шлях виправлення.

Згідно до довідки про заохочення та стягнення (а.п.20), засуджений ОСОБА_8 має 3-и заохочення (за період 2020-2021 р.р. - останнє більше двох років тому) та 12 стягнень (за період 2014 - 2019).

Проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що факт того, що хоча засуджений ОСОБА_8 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого, за відсутності протягом останніх років жодного заохочення (останнє у липні 2021 року), і навпаки протягом попередніх 5-и років відбуття покарання - 12 стягнень, не можна безумовно розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_8 своїм відношенням до праці та поведінкою достатньо ще не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При цьому, на думку апеляційного суду, наявність у засудженого на даний час переважно позитивних характеристик за місцем відбуття покарання та 3 - х заохочень фактично за період 2020 - 2021, на противагу кількості накладених стягнень протягом 5-и років відбуття покарання з серпня 2014 року по вересень 2019 року (більша частина строку відбуття покарання), повне визнання вини, щире каяття, попереднє працевлаштування, об`єктивно не є беззаперечними підставами для умовно-дострокового звільнення останнього.

Визнання, за даних обставин, факту дійсності виправлення засудженого ОСОБА_8 буде передчасним.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 07.07.2023, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення, - без змін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :