Номер провадження:1-кп/521/947/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одеса кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000132 від 23.08.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, громадянина України, раніше не судимого, з середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України), який перебуває на посаді патрульного (за рахунок посади інспектора прикордонної служби 3 категорії) 3 відділення інспекторів прикордонної служби 2 прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування, солдата строкової служби, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який цього ж дня затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, строк дії якого Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженого Законом України №2263-1X від 22.05.2022, продовжено строком на 90 діб.

Солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем строкової служби Державної прикордонної служби України, у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою ухилитись від несення обов`язків військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби та приймати участь у бойових діях через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 24.02.2022, приблизно о 13 годині самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін державної прикордонної служби України, яка дислокувалась за адресою: (адреса не зазначається) з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, та, як наслідок, ухилився від військової служби до 29 серпня 2022 року коли був затриманий в порядку ст. 191 КПК України.

Кримінальна відповідальність за вчинений злочин передбачена за ч.4 ст.408 КК України, а саме за дезертирство - самовільне залишення військової частини, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.408 КК України, визнав повністю, обставини, викладені в обвинувальному акті підтвердив та пояснив, що дійсно у зазначений час та за наведених у обвинувальному акті обставинах вчинив кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд, враховуючи позицію обвинуваченого щодо вчиненого злочину, за згодою учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто не оспорює, оскільки учасники кримінального провадження вважають, що фактичні обставини провадження підтверджені доказами, що знаходяться у матеріалах провадження та не потребують дослідження під час судового розгляду, не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, так само визнає фактичні обставини провадження доведеними. Тому суд, за згодою учасників судового провадження вважає доцільним обмежитись дослідженням доказів, а саме: допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів кримінального провадження стосовно особи обвинуваченого.

При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, стосовно характеристики особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого доведена повністю, його дії вірно кваліфіковані за ч.4 ст.408 КК України, як дезертирство - самовільне залишення військової частини, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи обвинувачених та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до вимог ст.50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченим, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засуджених та запобігав вчиненню інших злочинів.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Згідно зі ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Відповідно до ст.12 КК України правопорушення, інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_4 , відносяться до категорії особливо тяжкого злочину.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст.66 КК України, враховує обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого який: щиро розкаявся у вчиненому, вину визнав повністю, дав правдиві свідчення.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, має постіне місце проживання, позитивно характеризується, страждає на ряд захворювань.

Суд при вирішенні питання про призначення покарання враховує обставини, що пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, уперше притягується до кримінальної відповідальності, стан здоров`я обвинуваченого, позиції сторони обвинувачення та захисту.

Відповідно до частини першої статті 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, тощо.

Законом України № 2839-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27.01.2023 року внесено зміни до ч.1 ст.69 КК України, а саме перелік кримінальних правопорушень за якими виключається можливість застосування положень ч.1 ст.69 КК України, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403,405,407,408,429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Однак, відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Так, інкримінований ОСОБА_4 злочин за ч.4 ст.408 КК України вчинено ним до набрання чинності Законом України № 2839 IX.

Зміни внесені до ч.1 ст. 69 КК України відповідно до Закону України № 2839-IX, погіршують становище особи обвинуваченого, оскільки унеможливлюють застосування положень ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарань за кримінальні правопорушення передбачені ст.408 КК України, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, а отже не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч.2, ч.3 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно, при вирішенні питання про можливість призначення покарання за вказаний злочин, підлягають застосуванню положення ст.69 КК України в редакції чинній станом на дату вчинення злочину, тобто станом на 29.08.2022 року, які не виключали можливість застосування судом положень ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України, в тому числі в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Враховуючи обставини вчинення злочину, його мету та мотиви, наведену вище сукупність обставин, які пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, військовослужбовцем, та які істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 злочину, його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що він зрозумів та усвідомив протиправність своєї поведінки, суд, з урахуванням думки сторони обвинувачення та захисту, вважає за можливе призначити покарання обвинуваченому із застосуванням частини першої статті 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст.408 КК України, у виді позбавлення волі строком на два роки.

Саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, досягнення інших цілей покарання, буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, сприятиме виправленню та вихованню особи в дусі додержання законів України, формування у неї законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати дії, що мають негативні юридичні наслідки.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 29.08.2022, тому згідно вимог ч.5 ст.72 КК України у строк призначеного покарання ОСОБА_4 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 29.08.2022 року по 02.10.2023 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази до кримінального провадження не долучались, процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.349, 369-370, 373-374, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з 03.10.2023 року.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у вигляді тримання під вартою у ДУ "Одеській слідчий ізолятор" залишити без змін.

Відповідно до вмиог ч.5 ст.72 КК України зарахувати у строк призначеного покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 29.08.2022 року по 02.10.2023 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнано недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м.Одеси протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копії вироку негайно після його проголошення вручаються обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1