Справа№751/9364/23
Провадження №1-кс/751/2313/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року місто Чернігів

Слідчий суддя Новозаводського районного суду міста Чернігова ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 ,

встановив:

До Новозаводського районного суду міста Чернігова подано клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування даного клопотання зазначено, що слідчим управлінням ГУНП в Чернігівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000025 від 28.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, за фактом жорстокого поводження з цивільним населенням та іншого порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана верховною Радою України, вчиненому групою осіб за попередньою змовою.

Вказано, що з 19 лютого 2014 року представниками Російської Федерації (далі РФ) розпочато збройне вторгнення збройних сил РФ (далі ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечивши військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18 березня 2014 року РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.

Одночасно із цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07 квітня 2014 року в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом «ДНР»), а 27 квітня 2014 року в м. Луганську терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Внаслідок військових дій у період з травня по серпень 2015 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

Надалі, 24 лютого 2022 року президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції». Після цього, близько четвертої години ранку того ж дня, ЗС РФ, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку РФ, Білорусі та тимчасово окупованої території України, що супроводжувалось завданням ракетно-артилерійських ударів та бомбардувань авіацією об`єктів по всій території України.

24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч вздовж всієї лінії фронту.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Агресія проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ) та ін.)».

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 р. ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954 (далі Конвенція), особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Згідно ст. 13 Конвенції положення частини II цієї Конвенції щодо загального захисту населення від деяких наслідків війни стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства, залякування, від образ та цікавості натовпу.

Статтею 29 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. ст. 31-32 Конвенції забороняється, зокрема: жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно з преамбулою Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) (далі - Протокол) Високі Договірні Сторони підтверджуючи далі, що положення Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року (995_151, 995_152, 995_153, 995_154) та цього Протоколу повинні за всіх обставин цілком застосовуватися до всіх осіб, які перебувають під захистом цих документів, без яких-небудь несприятливих відмінностей, що полягають у характері чи походженні збройного конфлікту або у причинах, що висуваються Сторонами в конфлікті чи приписуються їм.

Згідно статті 146 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов`язуються надати чинності будь-якому закону, необхідному для надання дієвих карних санкцій для осіб, які вчинять, або наказують іншим учинити будь-яке серйозне порушення цієї Конвенції, визначеного в цій статті.

Кожна Висока Договірна Сторона зобов`язується розшукати осіб, яких обвинувачено у вчиненні або в наказі вчинити такі серйозні порушення, і представляють таких осіб, незалежно від їхнього громадянства, перед своїми судами. Вона може також, якщо вона вважає це потрібним, і відповідно до положень свого законодавства, передати таких осіб для судового процесу іншій заінтересованій Високій Договірній Стороні за умови, що така Висока Договірна Сторона не має доказів, які давали б підстави для обвинувачення таких осіб.

Кожна Висока Договірна Сторона вживає заходів, необхідних для припинення всіх дій, які суперечать положенням цієї Конвенції, крім серйозних порушень визначених наступною статтею.

За будь-яких обставин обвинувачені особи користуються перевагами гарантій належного судового процесу та захисту, що надають не менше переваг, ніж ті, що обумовлені статтею 105, і ті, що випливають з Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 р.

Згідно статті 147 Конвенції серйозні порушення, про які йдеться в попередній статті, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричиняють великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Згідно статті 51 Протоколу І:

1. Цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. З метою здійснення цього захисту, на доповнення до інших застосовуваних норм міжнародного права, за всіх обставин слід додержувати таких норм.

2. Цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення.

3. Цивільні особи користуються захистом, передбаченим цим розділом, за винятком окремих випадків і на такий період, поки вони беруть безпосередню участь у воєнних діях.

4. Напади невибіркового характеру заборонено. До нападу невибіркового характеру належать:

a) напади, не спрямовані на конкретні воєнні об`єкти;

b) напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, які не можуть бути спрямовані на конкретні воєнні об`єкти; або

c) напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, наслідки яких не можуть бути обмежені, як це вимагається згідно з цим Протоколом; і які, таким чином, у кожному такому випадку поражають воєнні об`єкти й цивільних осіб або цивільні об`єкти, не розрізняючи їх.

5. Серед інших належить вважати невибірковими такі види нападів:

a) напад шляхом бомбардування будь-якими методами або засобами, при якому як єдиний воєнний об`єкт розглядається ряд явно пов`язаних один з одним і розрізнюваних воєнних об`єктів, розміщених у місті, у селі чи в іншому районі, де сконцентровані цивільні особи або цивільні об`єкти; і

b) напад, котрий, як можна очікувати, попутно потягне за собою втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб та шкоду цивільним об`єктам, або те й інше разом, які були б надмірними щодо конкретної і безпосередньої воєнної переваги, якої передбачається таким чином досягти.

6. Заборонено напади на цивільне населення або на окремих цивільних осіб у порядку репресалій.

7. Присутність або пересування цивільного населення або окремих цивільних осіб не повинні використовуватись для захисту певних пунктів або районів від воєнних дій, зокрема у спробах захистити воєнні об`єкти від нападу або прикрити воєнні дії, сприяти чи перешкодити їм. Сторони, що перебувають у конфлікті, не повинні направляти пересування цивільного населення або окремих цивільних осіб з метою спробувати захистити воєнні об`єкти від нападу чи прикрити воєнні операції.

8. Будь-яке порушення цих заборон не звільняє сторони, що перебувають у воєнному конфлікті, від їх правових зобов`язань щодо цивільного населення й цивільних осіб, у тому числі від зобов`язань вживати запобіжних заходів, передбачених у статті 57.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 75 Протоколу І тією мірою, якою їх торкається ситуація, зазначена у статті 1 цього Протоколу, з особами, які перебувають під владою сторони, що бере участь у конфлікті, і не користуються сприятливим ставленням згідно з Конвенціями (995_151, 995_152, 995_153, 995_154) або згідно з цим Протоколом, за всіх обставин поводяться гуманно, і вони, як мінімум, користуються захистом, передбаченим у цій статті, без будь-якої несприятливої різниці, заснованої на ознаках раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи віросповідання, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншого статусу або на яких-небудь інших подібних критеріях. Кожна сторона має з повагою ставитися до особи, честі, переконань та релігійних обрядів усіх таких осіб. Заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: a) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: a.1) вбивство; a.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні; a.3) тілесні покарання; a.4) каліцтво; b) знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі; c) взяття заручників; d) колективне покарання; e) погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Таким чином, з 19.02.2014 до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України, окупацією частини території України, що вказує на поширення дії на території України законів та звичаїв війни (норм міжнародного гуманітарного права).

У результаті вищезазначених подій, значна частина території Чернігівської області, починаючи з 24.02.2022, знаходиться під постійним обстрілом з різного виду озброєння з боку підрозділів Збройних Сил та інших військових формувань Російської Федерації.

Під час досудового розслідування встановлено, шо 05.03.2022 військовослужбовці ЗС РФ, в тому числі 74-ої окремої гвардійської мотострілецької Звенигородсько-Берлінського ордену АДРЕСА_2 та Суворова 2-го ступеня бригади тактичне об`єднання Сухопутних військ РФ (військова частина НОМЕР_1 ), в складі якої перебував ОСОБА_5 та 35-ої окремої гвардійської мотострілецької Волгоградсько-Київська ордена Леніна, Суворова і Кутузова Червоного прапора бригади (військова частина НОМЕР_2 ), в складі якої перебував ОСОБА_6 , тимчасово зайняли с. Слобода Чернігівського району Чернігівської області, де перебували до 30.03.2022.

Так, 06.03.2022, у період часу з 12 год. до 14 год., невстановлені на даний час військовослужбовці ЗС РФ, будучи озброєними автоматичною вогнепальною зброєю, перебуваючи поруч з будинком АДРЕСА_3 затримали ОСОБА_7 , який є цивільною особою і перебуває під захистом, з метою отримання інформації про можливу співпрацю з військовослужбовцями Збройних сил України, та доставили до будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_4 , де ОСОБА_7 наказали зайти в середину приміщення магазину, що останній і зробив.

Надалі, у приміщенні магазину, ОСОБА_5 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 та іншими невстановленими на даний час військовослужбовцями ЗС РФ, діючи умисно, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, у порушення вимог ст. ст. 4, 27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та ст. 51, ч. ч. 1, 2 ст. 75 Додаткового протоколу до вказаної Конвенції від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977, усвідомлюючи явну злочинність власних дій, продовжили здійснювати незаконне затримання (нелегальне ув`язнення) ОСОБА_7 , а саме умисно позбавили його можливості вільно пересуватись, протиправно перешкоджаючи йому обирати за своєю волею місце знаходження, та з метою отримання інформації про можливу співпрацю з військовослужбовцями Збройних сил України, їх місце дислокації на території села, застосовуючи до нього фізичне насильство (катування).

Зокрема, у післяобідній час, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, упродовж години, не отримавши від ОСОБА_7 необхідної інформації, невстановлений на даний час військовослужбовець ЗС РФ наніс ОСОБА_7 удар рукою в нижню частину живота та не менше десяти ударів дерев`яним руків`ям в область тулубу та голови, та за його подальшою вказівкою, ОСОБА_5 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 та іншими невстановленими на даний час військовослужбовцями ЗС РФ нанесли потерпілому не менше сорока п`яти ударів, а саме: руками стиснутими в кулак та ногами взутими у черевики в область нирок, голови, верхніх та нижніх кінцівок, при цьому ОСОБА_5 морально принижував потерпілого, а ОСОБА_6 висловив погрозу вбивством, шляхом підпалу, та продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_5 швидко наблизився до потерпілого та наніс йому не менше двох ударів прикладом вогнепальної автоматичної зброї невстановленого зразка в ліву частину голови, чим спричинили ОСОБА_7 сильний фізичний біль, шляхом нанесення побоїв.

Після безперервного побиття ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , за попередньою змовою з іншими невстановленими на даний час військовослужбовцями ЗС РФ вивели потерпілого з приміщення магазину на вулицю, де поставили на коліна, чим принизили його гідність та спричинили моральні страждання, тобто вчинили катування. Продовжуючи свої злочинні дії, демонструючи пляшку ємністю 0,5 до 1 л легкозаймистої рідини «Уайт спіріт», став погрожувати вбивством, а саме повідомив про готовність підпалити його, намагаючись таким чином отримати від ОСОБА_7 необхідну інформацію, чим спричинив потерпілому моральні страждання. Такі дії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 сприймав як реальну загрозу своєму життю.

Своїми умисними діями військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 та іншими невстановленими на даний час військовослужбовцями ЗС РФ, вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, а саме катування (тортури) стосовно цивільної особи ОСОБА_7 , яка перебуває під захистом, та інше порушення законів та звичаїв війни, а саме нелегальне ув`язнення (незаконне затримання) ОСОБА_7 , чим порушив вимоги ст.ст. 4, 27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та ст. 51, ч. ч. 1, 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977.

На підставі зібраних доказів 28.09.2023 слідчим у провадженні складено повідомлення про підозру громадянину Російської Федерації, військовослужбовцю Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Республіки Бурятія Російської Федерації, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовцю 74-ої окремої гвардійської мотострілецької Звенигородсько-Берлінського ордену Кутузова та Суворова 2-го ступеня бригади тактичне об`єднання Сухопутних військ РФ ( НОМЕР_3 ОМСБр (ЮРГА) 41 ЗА, ВЧ НОМЕР_1 ) за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України у жорстокому поводженні з цивільним населенням та іншому порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненому групою осіб за попередньою змовою.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 17.10.2023 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Під час досудового розслідування встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Підозрюваний мешкає за межами юрисдикції органу досудового розслідування, що дає органу досудового розслідування обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_5 може у подальшому переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин як на території України так і за її межами.

За таких обставин виникла необхідність у обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просить задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Захисник підозрюваного у судовому засіданні щодо поданого клопотання заперечував.

Клопотання розглядається слідчим суддею в порядку ч. 6 ст. 193 КПК Країни за відсутності підозрюваного, за участі захисника.

Вислухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні даного клопотання підлягають встановленню та врахуванню обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 176 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Водночас відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

СУ ГУНП в Чернігівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000025 від 28.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

28.09.2023 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_5 та повістки про його виклик для прибуття 05.10.2023, 06.10.2023, 09.10.2023 до Чернігівської обласної прокуратури у відповідності до ч. 8 ст. 135 КПК України опубліковані на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр» від 28.09.2023 за № 195 (7593).

Постановою прокурора від 12.10.2023 підозрюваного ОСОБА_5 оголошено у розшук.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.10.2023 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування даного кримінального провадження.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано (для даної стадії досудового розслідування) підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років. Підозра підтверджується зібраними по справі доказами, а саме: протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 , батька потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_8 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_8 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 , матері потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 , сестри потерпілого ОСОБА_7 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 , старости Слобідського старостинського округу; протоколом огляду місця події за участі потерпілого ОСОБА_7 ; інформацією ВПК в Чернігівській області ДК НП України від 09.06.2022; інформацією ВКА ГУНП в Чернігівській області від 19.08.2022; інформацією ВПК в Чернігівській області ДК НП України від 25.07.2022; інформацією ДПСУ від 30.01.2023 та МОУ від 14.02.2023; інформацією ГУР МОУ від 07.08.2023; опрацювання інформації про з`єднання абонентського номеру, яким користувався ОСОБА_5 ; інформацією ВПК в Чернігівській області ДК НП України від 28.09.2023, УСБУ в Чернігівській області від 09.10.2023 та УКР ГУНП в Чернігівській області від 02.10.2023.

Стороною обвинувачення доведено ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_5 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, оскільки останній перебуває на території держави-агресора російської федерації.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» (ріш.9627/81, 14.03.1984, п.3), питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (ріш.14310/88, 28.10.1994, п.55) зазначається, що метою допитів під час тримання під вартою відповідно до пункту (с) ч. 1 ст. 5 є сприяння кримінальному розслідуванню шляхом підтвердження чи розвіювання конкретної підозри, яка послужила причиною арешту. Тому факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути ж такими переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Органом досудового розслідування дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному проваджені свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_5 із вчиненням кримінальних правопорушень, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому проваджені з метою дотримання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства зазначив, що обґрунтована підозра передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Відповідно до практики ЄСПЛ вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановлення істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками із державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер і тяжкість інкримінованого злочину.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Також, слідчий суддя відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України враховує дані про особу підозрюваного ОСОБА_5 , який є військовослужбовцем ЗС РФ, місцезнаходження останнього, його вік.

Отже, під час розгляду клопотання, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що обставини, визначені п. п. 1-2 ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному кримінальному провадженні, обґрунтованість підозри, є обґрунтованими, оскільки вони належним чином вмотивовані та доведені прокурором, при цьому підтверджуються матеріалами справи.

Стороною захисту не надано даних про наявність обставин для обрання більш м`якого запобіжного заходу, для запобігання зазначеним ризикам та досягнення дієвості цього кримінального провадження.

До того ж, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 438 Кримінального кодексу України, за наявності зазначених у ст. 177 цього Кодексу ризиків, застосовується безальтернативний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Отже, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_5 слідчий суддя вважає за необхідне обрати відносно нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

За таких обставин відсутні підстави для визначення розміру застави у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями ст.ст. 176-178, 184, 193, 194, 196, 197, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , - задовольнити.

Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Питання про застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, після затримання останнього і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження підлягає розгляду слідчим суддею за участю підозрюваного.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали слідчого судді проголошений 02.11.2023 о 08 год. 10 хв.

Слідчий cуддя ОСОБА_1