до ухвали колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року
справа № 183/6854/20
провадження № 51-4885км23
У цій справі вироком суду першої інстанції ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком, більш суворим, призначеним за цим вироком, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Далі на підставі ст. 75 КК прийнято рішення про звільнена ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням, і встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки згідно зі ст. 76 КК.
Прокурор не погодився із таким порядком призначення покарання та подальшого застосування ст. 75 КК. На думку прокурора, суд, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, не має права змінювати покарання, призначене за попереднім вироком у виді громадських робіт, як за окремий злочин. У цьому випадку діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку.
Колегія суддів одноголосно постановила ухвалу про передачу цього кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати. Проте оскільки щодо цього питання вже існують протилежні висновки суду касаційної інстанції, позиції суддів у цій справі розійшлися щодо того, від якого попереднього висновку слід відступити та як має виглядати висновок об`єднаної палати за результатами розгляду.
Зокрема, більшість суддів колегії в цій справі вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного в постановах Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 16 вересня 2021 року (справа № 331/3059/20, провадження № 51-2410км21) та 05 листопада 2020 року (справа № 185/7034/19, провадження № 51-2405км20), і запропонувалаоб`єднаній палаті сформулювати такий висновок:
«якщо особа засуджується за кримінальне правопорушення, вчинене нею до постановлення попереднього вироку, за яким вона засуджена до покарання, що необхідно відбувати реально, і за новим вироком ця особа звільняється від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК, у такому разі застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань на підставі ч. 4 ст. 70 КПК не допускається, а кожен вирок виконується самостійно».
На думку більшості, цей підхід забезпечує юридичну визначеність судового рішення та запобігає підриву презумпції законності й обґрунтованості судового рішення, тоді як протилежний підхід (від якого більшість пропонує відійти) ставив би суд при ухваленні останнього вироку в позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК).
Мотиви окремої думки
Підтримавши рішення колег щодо необхідності передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати, я однак вважаю правильним підхід, від якого мої колеги пропонують відступити.
Ситуація стає все більш заплутаною.
Нещодавно на розгляд об?єднаної палати вже було передано питання щодо застосування ч. 4 ст. 70, а також ст. 71 КК (ухвала колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 23 серпня 2023 року у справі № 236/4167/20). Не повторюючи викладених у цій ухвалі аргументів, лише нагадаю одну з її ключових думок: досить прості та, здавалося б, не складні для розуміння положення ч. 4 ст. 70 КК, які встановлюють загальне правило (без указівки на жодні виключення), внаслідок казуїстичного судового тлумачення в різних конкретних ситуаціях, де були сформульовані кілька виключень із цього правила, тепер не виглядає такою простою.
При цьому збільшення кількості висновків об?єднаної палати щодо тлумачення та застосування ч. 4 ст. 70 КК окремо від чи разом із ст. 71 КК, не додало ясності в цьому питанні та не призвело до формування єдиної судової практики, а навпаки в складних ситуаціях, коли особа засуджуються за вчинення кількох злочинів, скоєних у різні періоди до та після кількох попередніх вироків, порядок призначення покарання за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків стає не просто складним для розуміння, але й взагалі непередбачуваним. Застосування такого казуїстичного тлумачення зрештою призвело до того, що практика самої об?єднаної палати стала суперечливою (і це при тому, що вона не відступала від своїх попередніх висновків).
Це чергове кримінальне провадження, яке передається на розгляд об?єднаної палати, ще раз наглядно демонструє складнощі, що виникають при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК в контексті існуючої практики об?єднаної палати за цієї статтею. Не кажучи навіть про практику судів нижчих інстанцій, ми знайшли кілька протилежних рішень, ухвалених різними колегіями суду касаційної інстанції в подібній до цієї справи ситуації (коли попереднім вироком призначене покарання, яке слід відбувати реально, а новим - покарання із подальшим застосуванням ст. 75 КК). При цьому, якщо одні колегії ухвалювали протилежні висновки, посилаючись на різні висновки об?єднаної палати, то інші колегії робили це, посилаючись на один і той самий висновок!
Проблема, головним чином, обумовлена тим, що об?єднана палата, спираючись на попередню (помилкову, на мою думку) судову практику, спочатку зробила висновок про один виняток із правила, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК, коли вироки мають виконуватися самостійно (зокрема, в ситуації, коли за попереднім вироком особа була звільнена від відбування покарання з випробуванням, а за наступним вироком їй призначається покарання, яке слід відбувати реально). У подальшому практика почала розширювати кількість таких винятків. Зокрема, тепер ч. 4 ст. 70 КК не застосовується в разі, якщо особа як до, так і після попереднього вироку вчинила кілька злочинів, що охоплюються єдиною кваліфікацією (хоча в цій ситуації самостійне виконання вироків не передбачається). Водночас один із винятків об?єднана палата визнала неправильним (самостійне виконання вироків неможливе, якщо кожен із них передбачає застосування ст. 75 КК).
Тепер постає питання про ще один виняток із норми, яка не містить жодного положення про можливість існування будь-яких винятків…
Імперативна норма стає необов?язковою.
Повернімося до положень ч. 4 ст. 70 КК. Вона передбачає наступне:
«За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу».
Як бачимо, ця норма не містить жодних обмовок, виключень чи хоча б окремих слів, які б указували на її диспозитивний і необов?язковий характер (порівняйте, наприклад, з ч. 1 ст. 69 КК, де зазначено, що «[з]а наявності кількох обставин…, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може…, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі… або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання…»).
Отже, за своїм характером ч. 4 ст. 70 КК є імперативною нормою, обов?язковою для застосування. Єдиний «виняток», пов?язаний із «самостійним виконанням» (але не вироків, а окремих лише окремих видів покарань), передбачений ч. 3 ст. 72 КК, до якої прямо відсилає ч. 4 ст. 70 КК. Але і цей «виняток» насправді не є таким, оскільки згадане самостійне виконання покарань здійснюється після призначення покарань за сукупністю кримінальних правопорушень чи за сукупністю вироків.
Загалом зміст статей 70, 71, 72 КК указує на чіткий намір законодавця виключити можливість існування множинних покарань за різними вироками. Саме тому, якщо при постановленні вироку буде з?ясовано, що існує ще один чи кілька вироків стосовно цієї ж особи, суд має визначити їй остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та/або за сукупністю вироків.
Якщо цього з певної причини не було зроблено під час постановлення останнього вироку, це має бути зроблено в порядку виконання вироку відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК.
Нарешті попри двадцятирічне існування судової практики, яка передбачала можливість самостійного виконання вироків без застосування ч. 4 ст. 70 КК, до Кримінально-виконавчого кодексу України так і не були внесені зміни, які б визначали, як це робити на практиці… Зокрема, відповідно до ст. 163 КВК «Нагляд за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання засудженого, а стосовно військовослужбовців - командирами військових частин». Жодної згадки про можливість здійснення такого нагляду за місцем відбування іншого покарання КВК не містить, як не містить і положень про можливість відстрочення чи зупинення перебігу іспитового строку у зв?язку з відбуванням іншого покарання, зокрема, у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Тим не менше, усталена судова практика наполегливо відстоює протилежний підхід, який передбачає можливість самостійного виконання вироків, зокрема, в ситуації, коли попереднім вироком особу звільнено від відбування покарання з випробуванням, а наступним - призначено покарання, яке слід відбувати реально.
Якщо об?єднана палата прийде ще й до висновку про необхідність самостійного виконання вироків і в зворотній ситуації (коли попереднім вироком особі призначено покарання, яке належить відбувати реально, а наступним особа звільняється від відбування покарання з випробуванням), це фактично та остаточно зробить ч. 4 ст. 70 КК диспозитивною та цілком необов?язковою.
Наявність тривалої усталеної судової практики не обов?язково свідчить про її правильність.
Я особисто твердо переконаний, що єдність і усталеність судової практики є одним із ключових умов забезпечення правової визначеності як одного з елементів принципу верховенства права. Єдність судової практики, як правило, є кращою альтернативою в порівнянні з відсутністю такої єдності, що має наслідком правову невизначеність.
Однак звідси логічно виникає питання: невже тривала й усталена судова практика сама по собі становить таку значущу правову цінність, що її ніколи не можна змінювати, поки не зміниться закон? Насправді ні. Хоча суди, за загальним правилом, мають слідувати попереднім судовим рішенням для забезпечення правової стабільності, іноді варто змінювати навіть тривалу усталену практику, зокрема тоді, коли накоплений досвід указує на її помилковість або коли самі суспільні відносини зазнали серйозних змін.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень з цього приводу зазначено таке:
«49. Судді повинні в цілому послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, це слід чітко вказати в його рішенні. За виняткових обставин може бути доречним, щоб суд зазначив, що таке нове тлумачення застосовуватиметься лише з дня ухвалення цього рішення або з дня, вказаного у рішенні».
Про можливість зміни судової практики заявила також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16):
43. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
44. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. Окремі думки суддів Великої Палати Верховного суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16).
45. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм».
На мою думку, зараз ми вже маємо достатньо емпіричних доказів неефективності попереднього судового тлумачення ч. 4 ст. 70 КК, яке замість формування єдиного загального підходу до застосування цієї норми навпаки, ґрунтуючись виключно на окремих кейсах (казуїстичному тлумаченні), зосередилося на формуванні низки виключень із загального правила, що породжує повну невизначеність кожного разу, коли мова йде про складні ситуації одночасного застосування ч. 4 ст. 70 і ст. 71 КК, а також коли виникають певні нові кейси, які є схожими до тих, які вже були розглянуті об?єднаною палатою, але не є ідентичними їм (згадаємо, наприклад, справу про можливість самостійного виконання двох вироків, в кожному з яких застосовано ст. 75 КК, або ж цю справу).
Отже, гадаю, що накопичений досвід застосування ч. 4 ст. 70 КК дає достатньо підстав для зміни існуючої судової практики.
Застосування ч. 4 ст. 70 КК vs «ревізія» попереднього судового рішення.
Як вже було зазначено вище, ні ч. 4 ст. 70 КК, ні жодна інші норма КК (принаймні прямо) не містять вказівок на існування будь-яких виключень з передбаченого нею правила.
Навпаки положення ст.ст. 70, 71, 72 КК і п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК (разом із відсутністю в КВК норм, які б визначали порядок чи особливості одночасного чи хоча б послідовного «самостійного» виконання кількох вироків) доволі переконливо вказують на намір законодавця визначити, що в разі засудження особи за кількома вироками йому має бути призначене остаточне покарання єдиним судовим рішенням (вироком чи ухвалою).
На цьому, зокрема, наголошувала сама об?єднана палата (постанова від 23 вересня 2019 року, справа № 199/1496/17):
«…норми, передбачені статтями 70, 72, 75-78 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів у випадку, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або засуджується до покарання, від відбування якого звільняється з іспитовим строком.
Об`єднана палата виходить з того, що самостійне виконання вироків порушує приписи ч. 4 ст. 70 КК, які не визначають відмінних варіантів призначення покарання залежно від того, чи застосовано при призначенні покарання звільнення від його відбування з випробуванням. Закон про кримінальну відповідальність в ч. 1 ст. 70 КК встановив три альтернативних способи призначення покарання: поглинання менш суворого більш суворим, повне складання покарань, часткове складання покарань. Зміст ст. 70 КК не передбачає самостійного виконання вироків.
Системне тлумачення закону про кримінальну відповідальність дає підстави для висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після ухвалення вироку, яким особу засуджено до покарання від відбування якого її звільнено з іспитовим строком, призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК, механізми реалізації яких закладені в нормах, передбачених статтями 65-87 КК, зокрема і ст. 75 цього Кодексу.
Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного злочину, за жоден із яких вона не була притягнута до відповідальності до ухвалення вироку, має передбачати оцінку всієї сукупності злочинів, вчинених до ухвалення вироку, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як винуватої особи, так і вчинених нею злочинів, належна оцінка чого є передумовою обрання як форми реалізації кримінальної відповідальності, так і належного заходу кримінально-правового впливу.
У свою чергу, штучний розрив такої сукупної оцінки злочинів, наслідком якого є ізольована їх оцінка за різними вироками, якщо про один із них стало відомо після ухвалення першого вироку, яким винуватого засуджено до покарання від відбування якого звільнено з іспитовим строком, вочевидь, не узгоджується із логікою закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки злочинних діянь та винуватої особи в контексті положень статей 50, 65, 75 КК.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд доходить такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент ухвалення вироку, зокрема, відомостей про вчинений особою злочин (злочини). Разом із тим, вчинення особою не одного, а двох і більше злочинів, може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, вид і розмір призначеного покарання.
Саме тому суд, при призначенні покарання за злочин (злочини), про який (які) стало відомо після ухвалення першого вироку, яким призначено покарання від відбування якого особу звільнено згідно положень ст. 75 КК, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строком із урахуванням всіх вчинених злочинів».
«…якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.
Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК).
Крім того, в більш широкому контексті така правова позиція є єдино можливою з огляду на ч. 2 ст. 19 Конституції України, яка вимагає від органів державної влади діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України…».
Але чому я вважаю саме останню процитовану позицію помилковою?
По-перше, тому що можливість незастосування ч. 4 ст. 70 КК шляхом ухвалення рішення про самостійне виконання вироків не передбачена в цій чи в будь-якій іншій нормі КК, а тому в більш широкому контексті саме таке рішення суперечитиме ч. 2 ст. 19 Конституції України.
По-друге, ч. 4 ст. 70 КК передбачає, що при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень суд визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Тобто в усіх випадках, крім повного складання призначених покарань (що насправді трапляється не так часто), суд у такий спосіб «втручається» в попереднє судове рішення, так би мовити «ревізує» його (оскільки може повністю поглинути призначене ним покарання або взяти від нього лише частини при частковому складанні призначених покарання). Але це не ставить його в позицію суду вищої інстанції, адже таке повноваження прямо витікає зі змісту закону про кримінальну відповідальність.
Більше того, КК передбачає також інші випадки, коли суд першої інстанції в подальшому може, або навіть повинен «ревізувати» попереднє рішення, наприклад, шляхом заміни раніше призначеного покарання, звільнення від відбування покарання, звільнення від покарання, або направлення засудженого, якого раніше було звільнено від відбування покарання з випробуванням, для відбування призначеного покарання тощо.
Саме тому посилання об?єднаної палати в останній процитованій постанові на те, що застосування ч. 4 ст. 70 КК в певних ситуаціях слід вважати «ревізією» попереднього судового рішення, яка ставить суд «у позицію суду вищої інстанції», є помилковим, адже якщо погодитися з таким твердженням в певній окремо взятій ситуації, воно так само повинно бути вірним і в усіх інших. А це означало б, що суд першої інстанції після ухвалення вироку взагалі не міг би ухвалювати жодних рішень щодо покарання і звільнення від нього, крім повного складання покарань (ні поглинати призначене раніше покарання, ні частково складати його з новим, ні звільняти від нього чи його відбування, ні направляти засудженого (засуджену), щодо якого було застосовано ст.ст. 75, 79, 104 КК - все це було б «ревізією» попереднього вироку).
По-третє, якщо повернутися до обставин цього кримінального провадження, то рішення про самостійне виконання вироків взагалі порушуватиме визначений законом порядок призначення покарання та вирішення питання про можливість звільнення від його відбування з випробуванням: замість того, щоб спочатку призначити остаточне покарання, а потім думати про можливість застосування ст. 75 КК (як того вимагає закон), необхідно буде спочатку вирішити друге питання і лише щодо покарання, призначеного за новим вироком, і якщо так, то на цій підставі заявити на неможливість призначення остаточного покарання за правилами, передбаченими в ч. 4 ст. 70 КК.
А як бути з пробаційним наглядом? Теж виконувати самостійно?
Попри відмінності в процедурах застосування наслідків порушення умов пробаційного нагляду та іспитового строку, за порядком їх виконання та характером обмежень і обов`язків, які застосовуються до особи, пробаційний нагляд, будучи одним із видів покарання, є дуже подібним (майже ідентичним) до інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Що буде, якщо існуюча концепція «самостійних виконань вироків» залишиться незмінною?
Досить скоро ми знову матимемо новий набір проблем і доволі дивних ситуацій. Скажімо, «самостійному» одночасному виконанню підлягатимуть вирок, яким призначено пробаційний нагляд, і вирок, яким особу звільнено від відбування покарання з випробування, при цьому пробаційний нагляд вважатиметься «реальним відбуванням покарання», а звільнення на підставі ст. 75 КК - «умовним».
При цьому в разі порушення умов пробаційного нагляду, яке очевидно одночасно становитиме й порушення іспитового строку, до особи мають бути застосовані одразу два різні правові наслідки: (1) у вигляді притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання у виді пробаційного нагляду, що потребуватиме ухвалення нового вироку суду, та (2) направлення засудженого для відбування покарання, що потребуватиме лише постановлення відповідної ухвали в порядку виконання вироку.
А оскільки ці питання вирішуватимуться окремо та в різний час, то не виключено, що іноді за результатами оцінки одних і тих же дій засудженого в межах цих двох різних процедур можуть бути ухвалені протилежні судові рішення, які «підриватимуть презумпцію законності й обґрунтованості» один одного. Та навіть, якщо суди зрештою ухвалять узгоджені рішення про застосування наслідків порушення пробаційного нагляду та іспитового строку, як тоді визначати остаточне покарання? Будемо вважати, що особа своїми (одними й тими ж) діями, які становили порушення умов іспитового строку та за які вона вже була направлена для відбуття покарання, одночасно ще й вчинила новий злочин - ухилення від відбування покарання у виді пробаційного нагляду за ч. 3 ст. 389 КК (яка набере чинності 28.03.2024)? Для повноти картини треба буде ще й повне складання призначених покарань застосувати за ст. 71 КК… Чи це розумний і справедливий підхід?
Отже, найбільш правильним, на моє глибоке переконання, є зміна судової практики та відмова від концепції «самостійних виконань вироків», у зв?язку з чим вважаю за необхідне в цьому кримінальному відступити від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 квітня 2023 року (справа № 183/1168/21), а також Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 червня 2021 року (справа № 185/7034/19) та від 22 червня 2021 року (справа № 485/239/21). Це також потребуватиме відступу від деяких раніше сформульованих висновків об?єднаної палати, водночас підтримавши інші.
Питання про те, чому застосування ст. 75 КК не перешкоджає застосуванню ч. 4 ст. 70 КК докладно викладено в мотивувальній частині процитованої вище постанови об?єднаної палати від 23 вересня 2019 року, справа № 199/1496/17.
Висновок щодо застосування норми права за результатами розгляду цього кримінального провадження має бути таким же, як це було запропоновано в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 23 серпня 2023 року у справі № 236/4167/20 про передачу кримінального провадження на розгляд об?єднаної палати.
Разом із тим, окремо хочу наголосити, що наведені вище міркування та мою незгоду з позиціями деяких колег не слід сприймати як прояв неповаги до них. Я безперечно поважаю колег і їх право мати та відстоювати свою власну позицію щодо різних правових питань. Саме так, у подібних аргументованих дискусіях, у демократичному суспільстві має відбуватися формування судової практики. Натомість там, де таких дискусій немає, зазвичай, відсутні і демократія, і верховенство права.
Суддя ОСОБА_2