Справа №: 148/1726/23
Провадження № 1-кп/148/53/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі колегії суддів,

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретареві ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289 КК України.

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Тульчинського районного суду Вінницької області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 звернувся з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на 60 днів.

Прокурор клопотання мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289 КК України, злочин передбачений ч. 2 ст.115 КК України відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, або довічним позбавленням волі. З часу застосування строку тримання під вартою, попередньо зазначені ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: що ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшились, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_6 його процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, у разі визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289 КК України свідчить про те, що ризик переховування від суду з часом не зменшився. Ризик того, що ОСОБА_6 може незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, продовжує існувати, оскільки допит свідків триває.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 будучи засудженим вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.04.2023 за ч. 1 ст. 186 КК України, маючи не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та повторно вчинив умисний особливо тяжкий злочин, що посягає на життя та здоров`я особи, що свідчить про небажання ОСОБА_6 дотримуватись загальнообов`язкових, встановлених державою норм поведінки в суспільстві, у зв`язку з цим існує ризик продовження злочинної діяльності шляхом вчинення інших злочинів.

За таких обставин та беручи до уваги, що вказані вище ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме - тримання під вартою може запобігти зазначеним ризикам, просив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , щодо клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою покладалися на розсуд колегії суддів.

Представник потерпілої, адвокат ОСОБА_8 клопотання прокурора підтримав.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, колегія суддів виходить зі слідуючого.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289 КК України, злочин передбачений п.6 ч. 2 ст.115 КК України відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, колегія суддів враховує тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та повторно вчинив умисний особливо тяжкий злочин, спрямований проти життя та здоров`я особи, посягнувши тим самим на найвищу в Україні соціальну цінність, гарантовану ст.ст. 3, 27 Конституції України, що свідчить про небажання ОСОБА_6 дотримуватись загальнообов`язкових, встановлених державою норм поведінки в суспільстві, у зв`язку з цим існує ризик продовження злочинної діяльності шляхом вчинення інших злочинів, також не має стійких соціальних зв`язків, та стримуючих факторів оскільки на утриманні неповнолітніх дітей не має, доказів того що одружений також не надано.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та потерпілого, не зменшилися і не припинили існувати.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить із встановленого КПК України порядку отримання показань зазначених осіб у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений не будучи обмежений у спілкуванні зі свідками може здійснювати на них вплив шляхом вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Таким чином ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ризик впливу на свідків та потерпілого узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились.

Крім цього ні обвинуваченим ні захисником не наведено доказів які б свідчили про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, що були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також обґрунтованих доказів з приводу того, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися під вартою, матеріали клопотань не містять.

Враховуючи вищенаведене, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 слід продовжити з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства в цілому.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України колегія суддів вважає за доцільне не визначати розмір застави в даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст.177,183,331 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити на 60 днів, тобто до 24 березня 2024 включно.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3