ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 335/2528/19

провадження № 51-4126км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

засуджених ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

ОСОБА_9

представника цивільного

відповідача ОСОБА_10

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2023 року та касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2021 року та вирок Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2023 року в кримінальному провадженні № 0003308 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_9 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Липча Хустського району Закарпатської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2021 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 19 вересня 2018 року близько 10 год. 45 хв. водій ОСОБА_8 , керуючи мікроавтобусом «MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI», р. н. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Лермонтова зі сторони вул. Перемоги в напрямку регульованого перехрестя з вул. Патріотичною в м. Запоріжжі.

У зустрічному водію ОСОБА_8 напрямку в середній смузі проїзної частини вул. Лермонтова здійснював рух автомобіль «BMW 318I», р. н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 .

В цей же час по регульованому пішохідному переходу проїжджу частину вул. Патріотичної справа-наліво по ходу руху в напрямку пр. Маяковського переходив пішохід ОСОБА_11 .

На регульованому перехресті проїзних частин вул. Лермонтова та вул. Патріотичної водій ОСОБА_8 , діючи в порушення вимог п.10.1, п.16.6 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці своїх дій, змінив напрямок свого руху, та не надавши перевагу в русі зустрічному автомобілю «BMW 318I» під керуванням водія ОСОБА_9 виїхав на зустрічні смуги та почав виконувати маневр лівого повороту в напрямку пр. Маяковського.

Водій ОСОБА_9 в свою чергу, рухаючись зі швидкістю не менше 68,1 км/год., діючи в порушення вимог п.12.4, п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України, продовжуючи рух з перевищенням дозволеної на даній ділянці проїжджої частини швидкості руху, та маючи об`єктивну можливість своєчасно знизити її до безпечної, вказаних заходів своєчасно не вжив.

В результаті порушення вимог правил безпеки дорожнього руху водій ОСОБА_8 допустив зіткнення правої бічної частини кузова керованого ним транспортного засобу із передньою частиною автомобілю «BMW 318I» під керуванням водія ОСОБА_9 .

Внаслідок зіткнення вказаних транспортних засобів водій ОСОБА_8 продовжив свій рух, внаслідок чого виїхав на пішохідний перехід, де передньою правою частиною кузова скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 та у подальшому допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїжджої частини, де відбувся наїзд на будівлю будинку АДРЕСА_3 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2023 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання та звільнення від відбування на підставі ст. 75 КК України скасовано. Призначено ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Також змінено вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання. Пом`якшено призначене ОСОБА_9 покарання до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України. А також змінено вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову.

Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

В обґрунтування захисник ОСОБА_6 посилається на те, що у справі мало місце порушення принципу змагальності та права на захист, оскільки захисник ОСОБА_8 , який здійснював захист останнього в судах першої та апеляційної інстанцій, не вживав дієвих заходів для захисту останнього, у зв`язку з чим судовий розгляд був неповним, однобічним та упередженим. Також зазначається, що судами безпідставно не застосовано положень ст. ст. 66, 69 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання, оскільки належним чином не враховано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник вказує на її безпідставність в частині, що стосується інтересів ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку апеляційного суду відносно ОСОБА_9 .

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, належним чином не обґрунтував своє рішення, не навів достатні та належні мотиви прийнятого рішення у зв`язку з чим призначив покарання, яке є несправедливим внаслідок його м`якості.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу прокурора, навівши доводи, аналогічні доводам цієї скарги, заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.

Захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу та заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Засуджений ОСОБА_8 підтримав касаційну скаргу свого захисника, заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.

ОСОБА_9 та його захисник - ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Представник цивільного відповідача полагався на розсуд суду.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи касаційних скарг захисника та прокурора і матеріали кримінального провадження, Верховний Суд приходить до таких висновків.

Щодо доводів касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_8

Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що у касаційній скарзі захисник порушує питання про перегляд як вироку суду апеляційної інстанції, так і вироку суду першої інстанції (в частині призначеного покарання). Проте, вирок суду першої інстанції в цій частині вже скасований судом апеляційної інстанції. Оскільки захисник по суті не оскаржує вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації, крім покарання, то предметом перевірки суду касаційної інстанції є лише вирок апеляційного суду.

У касаційній скарзі захисник вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали, на його думку, в тому, що попереднім захисником ОСОБА_8 не вживалося дієвих заходів для захисту клієнта, не збиралися докази, не заявлялися необхідні клопотання під час досудового слідства та судового розгляду.

Верховний Суд не знаходить зазначені твердження слушними.

Як вбачається з матеріалів провадження, захисник, який здійснював захист інтересів ОСОБА_8 в суді першої інстанції та апеляційному суді, був залучений на підставі договору про надання правової допомоги самим ОСОБА_8 і будь-яких даних про те, що засудженого не влаштовувала якість наданої цим захисником допомоги, а також, що він хотів змінити чи відмовитися від залученого захисника, матеріали провадження не містять.

Крім того захисник ОСОБА_6 не зазначає, яким чином наведені ним у касаційній скарзі клопотання, які, на його думку, мала заявляти сторона захисту, вплинула на доведеність вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, особливо, виходячи з того, що самим ОСОБА_8 в ході судового розгляду не заперечувався ні факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ні те, що він в порушення вимог п. 16.6 Правил дорожнього руху не надав дорогу автомобілю під керуванням ОСОБА_9 .

Твердження захисника ОСОБА_6 про те, що саме внаслідок неправомірних дій ОСОБА_9 сталась дорожньо-транспортна пригода, фактично зводяться до незгоди встановленими судами фактичними обставинами, і вказані твердження Верховний Суд не розглядає, оскільки вони перебувають поза межами повноважень суду касаційної інстанції, які встановлені ст. 433 КПК України.

Щодо посилання захисника ОСОБА_6 на той факт, що судом апеляційної інстанції при постановленні вироку відносно ОСОБА_8 було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано положення ч. ч. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України, оскільки не було враховане щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також добровільне відшкодування завданого збитку, то Верховний Суд також вважає ці твердження необґрунтованими.

Так, апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду в частині застосування відносно ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, дійшов таких висновків.

Так, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з достатньою повнотою не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, наслідки, що настали в результаті протиправних дій обвинуваченого, а також характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - наїзд на пішохода на пішохідному переході. При цьому встановлено, що потерпілий не порушив жодних вимог ПДР, переходив проїжджу частину в дозволеному місці та на дозволений сигнал світлофору.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 в світлий час доби знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху та такими своїми активними цілеспрямованими діями створив аварійну та небезпечну обстановку для всіх інших учасників дорожнього руху: як для потерпілого ОСОБА_11 , так і для іншого обвинуваченого ОСОБА_9 . Саме від удару керованим ОСОБА_8 автомобіля потерпілий зазнав тяжких тілесних ушкоджень. Здійснюючи маневр поворот ліворуч, перш за все ОСОБА_8 мав переконатись в його безпеці, і надати перевагу в русі не тільки транспортним засобам, що рухаються у зустрічному напрямку, а й пішоходу ОСОБА_11 і його дружині, які разом розпочали перетин проїжджої частини на дозволений їм сигнал світлофору по пішохідному переходу. Саме водій ОСОБА_8 , розпочинаючи свій маневр, повинен був врахувати дорожню обстановку, швидкість інших транспортних засобів (в тому числі й тих, що рухались із можливим перевищенням дозволеної у місті швидкості руху), які рухались йому на зустріч, оцінити їх швидкість з точки зору достатності часу їх наближення до перехрестя задля безпечного початку, здійснення і завершення запланованого ним маневру, пов`язаного із істотною зміною напрямку свого руху. І лише від врахування всіх цих обставин, неухильного і повного дотримання у першу чергу водієм ОСОБА_8 всіх цих вимог залежала безпека інших учасників дорожнього руху.

Також апеляційний суд послався на позицію потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання без застосування положень ст. 75 КК, оскільки вказана позиція залишилась без належної уваги суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд вказав і на той факт, ОСОБА_8 , будучи працевлаштованою особою та маючи дохід, як після скоєння злочину, так і під час судового розгляду не вживав жодних дій спрямованих хоча б на часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди. Незважаючи на те, що з моменту події минуло майже 5 років, обвинувачений ОСОБА_8 лише одноразово після ухвалення вироку під час апеляційного розгляду частково відшкодував потерпілому завдану шкоду в розмірі 25 375 грн. Отже, твердження захисника про щире каяття засудженого, а також про те, що ОСОБА_8 добровільно відшкодував потерпілому завдану шкоду, не є переконливим, з огляду на мотиви, наведені апеляційним судом. При цьому захисник в своїй касаційній скарзі не навів належних доводів на спростування наведених мотивів апеляційного суду.

Спростовують твердження сторони захисту щодо наявності щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину як позиція засудженого ОСОБА_8 в суді першої інстанції, відповідно до якої він частково визнав вину у вчиненому злочині, так і позиція сторони захисту в суді касаційної інстанції, за якою основна вина щодо дорожньо-транспортної пригоди покладається на іншого засудженого - ОСОБА_9 .

Поряд з тим Верховний Суд зазначає, що апеляційний суд, у свою чергу, врахував дані про особу ОСОБА_8 (позитивна характеристика за місцем роботи, наявність дружини, відсутність судимостей, тощо) та прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК.

З наведеними висновками апеляційного суду погоджується суд касаційної інстанції і вважає їх достатньо обґрунтованими та мотивованими.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора

Верховний Суд зазначає, що основним доводом, наведеним у касаційній скарзі, була незгода прокурора з призначеним апеляційним судом засудженому ОСОБА_9 покарання, а саме з його розміром - 3 роки позбавлення волі.

В обґрунтування своєї касаційної скарги прокурор посилався на те, що зазначене покарання є таким, що не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

Верховний Суд не погоджується з твердженням прокурора, що суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував свого рішення щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_9 покарання.

Так, суд апеляційної інстанції, наводячи мотиви рішення щодо ОСОБА_9 , у вироку вказав на те, що ОСОБА_9 все ж таки вживав заходів до часткового відшкодування завданої потерпілому шкоди (сплативши 2000 грн і 1000 доларів США), і на час апеляційного розгляду ще додатково відшкодував потерпілому завдану шкоду в розмірі 8 000 грн., також апеляційний врахував ступінь вини обвинуваченого у даній дорожньо-транспортній пригоді, характер допущених ним порушень Правил дорожнього руху, дані про його особу (раніше не судимий, одружений, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває), і дійшов висновку про можливість вийти за межі апеляційних скарг та пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання. Підстав вважати ці висновки апеляційного суду необґрунтованими Верховний Суд не вбачає.

До того ж Верховний Суд зауважує, що прокурор, оскаржуючи покарання через його м`якість, взагалі не порушує питання щодо ст. 75 КК України, яка була застосована судом щодо ОСОБА_9 .

Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги захисника ОСОБА_8 та прокурора задоволенню не підлягають

З цих підстав Верховний Суд постановив:

Касаційну скаргу прокурора та касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 06 червня 2023 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3