Номер провадження: 11-сс/813/127/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власника майна адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000971 від 21.06.2023 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна в кримінальному проваджені №0000971 від 21.06.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та накладено арештна майно із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке було виявлено та вилучено 27.10.2023 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «Audi Q 7» VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак « НОМЕР_2 », а саме на: автомобіль марки «Audi Q 7» VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак « НОМЕР_2 » з ключем-брелком, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить на праві власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «AudiQ 7», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки автомобіль використовувався ОСОБА_9 як один із засобів вчинення злочину. Крім того, слідчий суддя врахував те, що санкцією ч.3 ст.332 КК України передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, апелянт зазначає наступне:

- порушено строки накладення арешту на майно, оскільки клопотання органу досудового розслідування двічі поверталось прокурору для усунення недоліків, а тому майно незаконно арештовано протягом 2 місяців, що порушує вимоги ч.6 ст.173 КПК;

- клопотання не містить деталізації арештованого майна;

- арешт транспортного засобу, ключів та технічного паспорту є безпідставним, з огляду на те, що майно не відповідає критерію речових доказів, оскільки відповідно до повідомленої ОСОБА_9 підозри, для незаконного переправлення осіб через державний кордон використовувався транспортний засіб «Mercedes Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_4 , який належить КНП «ООЦЕМД і МК ООР»;

- слідчим суддею не враховано, що автомобіль був вилучений всупереч вимогам КПК, оскільки ухвала слідчого судді про надання дозволу на обшук не містила в собі вимог щодо можливості вилучати будь-який транспортний засіб, а лише зазначено «з метою відшукання носіїв інформації, знаряддя вчинення злочину, сім-карти, гаджети, чернові записи, грошові кошти та інше»;

- ані клопотання слідчого, ані ухвала слідчого судді не містить посилання стосовно того, яке значення для кримінального провадження має вилучене майно;

- слідчий суддя не звернув уваги, що з моменту вилучення майна та на момент надання слідчим відповіді на адвокатський запит 01.12.2023 року, будь-які слідчі дії не проводяться та не проводились;

- транспортний засіб не одержаний внаслідок можливого вчинення кримінального правопорушення та не є предметом вчинення незаконних дій;

- слідчим під час обшуку зроблено службове підроблення, оскільки після того, як органу досудового розслідування не вдалось нічого віднайти, повторно було відкрито протокол обшуку та вилучено транспортний засіб, який не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, не містить на собі будь-які сліди злочину та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин кримінального провадження.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК), апеляційний розгляд проведено за відсутності апелянта (власника майна), який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, однак за участю його представників.

Заслухавши суддю-доповідача; представників власника майна, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до приписів ст.404 КПК України (далі КПК), рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів судової справи СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.06.2023 року за №0000971, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

16.10.2023 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук автомобіля «Audi Q7», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 .

27.10.2023 року, відповідно до протоколу обшуку, у ОСОБА_9 було вилучено автомобіль «Audi Q7», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.п. 9-14).

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 27.10.2023 року вилучений під час обшуку транспортний засіб визнаний речовим доказом та залишений на спец-майданчику, оскільки транспортний засіб належить підозрюваному (а.п. 17-18).

31.10.2023 року, старший слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді, з погодженим прокурором ОСОБА_11 , клопотанням про накладення арешту на майно вилучене 27.10.2023 року під час проведення обшуку.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2023 року задоволено клопотання органу досудового розслідування та накладено арешт на транспортний засіб «Audi» моделі Q7, чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_2 ».

Ухвалою апеляційного суду від 24.11.2023 року скасовано ухвалу слідчого судді від 07.11.2023 року та клопотання про накладення арешту на майно повернуто прокурору, для усунення недоліків клопотання.

Згідно даних АСДС Д-3, ухвала апеляційного суду направлена на електронну адресу Одеської обласної прокуратури та СУ ГУНП в Одеській області 24.11.2023 року та доставлено в той же день, про що свідчить запис реєстру відправки.

В подальшому, прокурором ОСОБА_12 подано повторне клопотання про арешт майна, на виконання ухвали апеляційного суду. Однак, ухвалою слідчого судді від 07.12.2023 року клопотання прокурора повернуто для усунення недоліків. На виконання ухвали слідчого судді, 13.12.2023 року слідчим ОСОБА_13 , за погодженням з прокурором ОСОБА_6 , подано клопотання про арешт майна та ухвалою слідчого судді від 21.12.2023 року клопотання задоволено.

Клопотання слідчого мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, зокрема транспортний засіб має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування, оскільки фактично було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, а також з метою забезпечення додаткового покарання у виді конфіскації майна, що передбачено ч.3 ст.332 КК України, оскільки транспортний засіб належить підозрюваному ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що клопотання слідчого та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 28.10.2023 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, а тому в подальшому може бути конфіскований за рішенням суду, під час розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Доводи апелянта про незаконність оскарженої ухвали в частині відсутності доказів на використання транспортного засобу для вчинення злочину, колегія суддів відхиляє та зазначає, що такі обставини зазначені в повідомлені про підозру та підтверджуються матеріалами кримінального провадження, долученими до клопотання.

Посилання апелянта на те, що слідчий суддя не в повній мірі оцінив матеріали кримінального провадження, зокрема на предмет відсутності в клопотання органу досудового розслідування будь-яких ідентифікаційних ознак транспортного засобу, апеляційний суд відхиляє та зазначає, що клопотання слідчого відповідає вимогам КПК, а вилучене майно містить ідентифікаційні ознаки, зокрема VIN-код автомобіля.

Доводи апелянта про порушення строків накладення арешту на майно, з урахуванням неодноразового повернення клопотання органу досудового розслідування для усунення недоліків, що порушує вимоги ч.6 ст.173 КПК, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки клопотання про арешт майна подано у строки передбачені КПК, зокрема після проведення обшуку, та після отримання ухвали про повернення клопотання для усунення недоліків, відповідно до матеріалів кримінального провадження та зазначених вище дат. Посилання на вимоги ч.6 ст.173 КПК є також безпідставними, оскільки зазначені вимоги закону стосуються саме первинного клопотання органу досудового розслідування про накладення арешт на майно.

Посилання апелянта на неврахування слідчим суддею порушення вимог КПК, в частині повторного відкриття протоколу обшуку, з урахуванням зробленої помітки в протоколі обшуку, що під час обшуку транспортного засобу не було нічого знайдено, колегією суддів також відхиляються, оскільки чинний кримінальний процесуальний кодекс не забороняє відкривати протокол обшуку слідчим повторно та зазначення підстав такого відкриття.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що транспортний засіб не обов`язково підлягає експертному дослідженню та необхідності проведення будь-яких процесуальних дій з ним, оскільки підставами арешту були вимоги ст.98 КПК та мета забезпечення кримінального провадження в частині можливості подальшої конфіскації транспортного засобу, як додаткового покарання, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно підозрюваного завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК, наклав арешт на вказаний автомобіль, що зазначений у клопотанні, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника/володільця та забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності/володіння завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати непереконливими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року, якою у кримінальному провадженні № 0000971, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України накладено арешт на майно із забороною відчуження, розпорядження та користування майном, яке вилучено 27.10.2023 року під час проведення обшуку автомобіля марки «Audi Q 7» VIN- НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4