Справа №463/7500/23
Провадження №1-кс/463/6190/23
У Х В А Л А

01 вересня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

слідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до слідчого судді із скаргою на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за заявою від 15 серпня 2023 року.

Скаргу обґрунтовує тим, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року у справі №463/6122/23, провадження №1-кс/463/5049/23 задоволено його скаргу від 10 липня 2023 року та зобов`язано слідчого ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області невідкладно розглянути клопотання адвоката ОСОБА_3 від 04 липня 2023 року №4294 та прийняти процесуальне рішення у відповідності до положень ст.220 КПК України та повідомити про результати розгляду заявника. Однак ухвала слідчого судді навмисно слідчим ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області не виконується, а отже посадовими особами вчинено умисне невиконання рішення суду, тобто скоєно злочин передбачений ст.382 ч.2 КК України.

У зв`язку з цим 15 серпня 2023 року він звернувся із заявою (повідомленням) про скоєння правопорушення до ТУ ДБР у м.Львові та просив внести відомості про скоєння правопорушення передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Але уповноважена особа ТУ ДБР у м. Львові допустила бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви (повідомлення) про скоєння кримінального правопорушення. Тому просить зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львова внести відомості про кримінальне правопорушення по його заяві.

Скаржник у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд скарги у його відсутності.

Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заперечення не подав. У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Як вбачається із скарги, скаржник вважає, що уповноважена особа ТУ ДБР у м. Львові допустила бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви (повідомлення) від 15 серпня 2023 року про скоєння слідчим ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області злочину передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Відповідно до положень ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

З наведених положень вбачається, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні та обґрунтовані відомості про кримінальне порушення.

Частина 1, 2 ст. 22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КПК України не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Згідно ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом

Отже з наведених вище норм вбачається, що обов`язок доведення підставності заявленої вимоги у даному випадку покладається на скаржника.

Так, скаржник у прохальній частині скарги просить слідчого суддю зобов`язати уповноважену посадову особу ТУ ДБР, розташованого у м.Львові внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви про вчинення кримінального правопорушення, одержаної ТУ ДБР 15 серпня 2023 року.

Однак, скаржником до матеріалів скарги долучено копію заяви про кримінальне правопорушення, яка не є читабельна, а тому слідчий суддя позбавлений можливості встановити зміст такої та перевірити доводи скаржника в чому саме полягає вчинення злочину.

Враховуючи наведене, слідчий суддя позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність у адресованій до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, заяві інформації, яка б вказувала на наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином керуючись принципом змагальності кримінального процесу, в зв`язку з відсутністю доказів обґрунтованості заявлених вимог вважаю, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Окрім цього, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду.

Отже, з наведеного терміну можна зробити висновок, що слідчий суддя це особа, яка, відповідно до положень КПК України, наділена функцією судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, зокрема під час стадії досудового розслідування.

Аналіз окремих положень КПК України дозволяє зробити однозначний висновок, що реалізація слідчим суддею функції судового контролю під час кримінального провадження здійснюється шляхом прийняття процесуальних рішень (ч.1 ст.110 КПК України), а зовнішньою формою таких процесуальних рішень є відповідні ухвали слідчого судді (розділу ІІ «Заходи забезпечення кримінального провадження», глави 20 «Слідчі дії», 21 «Негласні слідчі (розшукові) дії», параграфу 4 «Продовження строку досудового розслідування» глави 24 «Закінчення досудового розслідування. Продовження строку досудового розслідування», 24-1 «Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень», 26 «Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» розділу ІІІ «Досудове розслідування»).

Водночас диспозиція ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України встановлює кримінальну відповідальність за «умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

При цьому ч.1 ст.2 КК України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Крім цього, ч.3 ст.3 КК України закріплює, що злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом, а ч.4 цієї статті недвозначно передбачає, що застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

Тобто об`єктом злочину «невиконання судового рішення» є результат діяльності органу правосуддя як органу державної влади, який передбачає точний, своєчасний та неухильний порядок його виконання, а об`єктивна сторона цього складу злочину має характеризуватися наявністю наступних діянь: 1) невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили; 2) перешкоджанням службовою особою виконанню вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили.

Відповідно до ст.369 КПК України, Кримінально-процесуальний закон виділяє такі види судових рішень: 1) вирок судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті; 2) ухвала судове рішення, у якому суд вирішує інші питання та 3) постанова судове рішення, яке у випадках, передбачених КПК України, приймає суд касаційної інстанції.

Безпосередньої дефініції терміну «суд» чинний КПК України не містить. В діючому законодавстві України наявні окремі нормативно-правові акті, які дають визначення цьому поняттю, але для цілей інших, ніж кримінальне провадження. Так, під «судом» загалом розуміють відповідний орган судової системи держави (Закон України «Про міжнародний комерційний арбітраж») або суд загальної юрисдикції, який розглядає справи в порядку адміністративного, господарського, кримінального або цивільного судочинства, а також справи про адміністративні правопорушення (рішення Ради суддів України «Про затвердження Положення про автоматизовану систему документообігу суду» від 02.04.2015 № 25), або місцеві загальні суди, що здійснюють правосуддя шляхом розгляду та вирішення в судових засіданнях цивільних, адміністративних, кримінальних та інших справ, передбачених законодавством (наказ Державної судової адміністрації «Про затвердження Інструкції про порядок взаємодії відповідальної особи апарату місцевого загального суду та інформаційно-технічного адміністратора Єдиного державного реєстру судових рішень при зборі, обробці та надсиланні копій судових рішень в електронному вигляді для внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень» від 02.10.2008 № 89). У практиці застосування термінів у юриспруденції поняття «суд» означає орган державної влади, до компетенції якого входить здійснення правосуддя у вигляді розгляду адміністративних, кримінальних, господарських і цивільних справ та прийняття у цих справах законних рішень.

Окрім цього, у пунктах 20-22 ч. 1 ст. 3 КПК України вживаються такі терміни: 20) суд апеляційної інстанції - відповідний апеляційний суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться суд першої інстанції, що ухвалив оскаржуване судове рішення; 21) суд касаційної інстанції - Верховний Суд; 23) суд першої інстанції - районний, районний у місті, міський та міськрайонний суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження.

Таким чином, визначення терміну «суд» в розумінні ст.3 КПК України розглядається не через його сутність, а через призму його інстанційності, в той же час положення КПК України не містять посилання на те, що ухвали слідчого судді у розумінні ст.382 КК України є судовими рішення за невиконання яких настає кримінальна відповідальність.

Слід зазначити, що на користь такої позиції свідчить існування свого часу проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо обов`язковості ухвал слідчого судді» під номером 4652 від 08.04.2016 року, яким пропонувалося встановити кримінальну відповідальність за «невиконання ухвал слідчого судді», виклавши в новій редакції частину першу статті 382 «Невиконання судового рішення» КК України. Але до цього часу такий законопроект не внесений на розгляд ВР і зміни до ст.382 КК України не внесені.

Керуючись вимогами ст.ст.214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

у х в а л и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення від 15 серпня 2023 року - відмовити за безпідставністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошенняшляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1