Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.12.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали судового провадження 11-сс/4806/592/23 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2023.

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 укримінальному провадженні № 0002031, відомості про яке 27.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку в АТ «Ідея Банк» - НОМЕР_1 , , МФО 336310, належному ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

З клопотання прокурора вбачається, що Ужгородським РУП ГУ НП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002031, відомості про яке 27.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Ужгородського РУП ГУ ГП в Закарпатській області надійшла заява від ОСОБА_8 про те, що 25.09.2023 від додатку «Дія», на «Viber», їй надійшло повідомлення, про виплату грошової допомоги за посиланням. Перейшовши на дане посилання вона ввела останні чотири цифри своєї банківської картки, відкритої в АТ «Ощадбанк» за № НОМЕР_3 . Після чого їй зателефонував невідомий, якому вона продиктувала код, з посилання. Після чого з її вищевказаної картки було перераховано грошові кошти в сумі 21500 грн.

Окрім того встановлено, що 25.09.2023 о 18 год 19 хв грошові кошти потерпілої надійшли на особовий рахунок в АТ «Ідея Банк» за № НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивоване тим, що зазначені кошти є предметом кримінального правопорушення з приводу якого розпочате досудове розслідування. Дані грошові кошти належать потерпілій ОСОБА_8 і ці кошти були перераховані на рахунок невстановленої особи, а також привласнені нею шахрайським шляхом. Існує реальна загроза відчуження зазначених грошових коштів. Арешт необхідний з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушення.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що під час розгляду клопотання було встановлено достатність підстав вважати, що відносно грошових коштів, на які просить

-2-

накласти арешт прокурор, існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є необхідним для забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні, беручи до уваги доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків можливості відчуження даного майна, з метою його запобігання, слідчий суддя прийшла до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на це майно, яке відповідає критеріям, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді від 03.10.2023 про накладення арешту на майно скасувати. Вказує на те, що прокурор, всупереч вимог ч. 6 ст. 170 КПК України, просив накласти арешт на банківський рахунок ОСОБА_6 з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, однак ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні не має статусу ні підозрюваного, ні обвинуваченого, ні засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду. Крім того вказує, що ОСОБА_6 спілкувався з поліцією і пояснив, що до нього звернувся раніше незнайомий чоловік та запропонував здійснити обмін, надіславши на його картковий рахунок суму коштів у гривні на нематеріальний актив, на що він погодився. Отримавши обумовлену суму на свій картковий рахунок, ОСОБА_6 передав чоловіку нематеріальний актив, більше питань до ОСОБА_6 з боку поліції не було, а через кілька днів його рахунок заарештували. Також адвокат звертає увагу про відсутність в матеріалах клопотання позовної заяви, а отже відсутні підстави для накладення арешту. Одночасно адвокат ОСОБА_5 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 03.10.2023, посилаючи на те, що розгляд клопотання прокурора відбувся без участі ОСОБА_6 та його представника, а копію оскаржуваної ухвали ними отримано 18.10.2023.

Судове провадження розглядається за відсутності прокурора, власника майна та його представника, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Також враховуються заяви прокурора та представника власника майна, у яких просять розглянути судове провадження без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження адвокатом ОСОБА_5 , з огляду на положення ст. 395 КПК України, не пропущений, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

За вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

-3-

За приписами до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

За правилами ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

-4-

Згідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був упевнений в тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 03.10.2023 відповідає.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Ужгородським РУП ГУ НП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002031, відомості про яке 27.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Ужгородського РУП надійшла заява від ОСОБА_8 про те, що 25.09.2023 від додатку «Дія», на «Viber», їй надійшло

-5-

повідомлення, про виплату грошової допомоги за посиланням. Перейшовши на дане посилання вона ввела останні чотири цифри своєї банківської картки відкритої в АТ «Ощадбанк» за № НОМЕР_3 . Після чого їй зателефонував невідомий, якому вона продиктувала код, з посилання. Після чого з її вищевказаної картки було перераховано грошові кошти в сумі 21500 грн.

Окрім того встановлено, що 25.09.2023 о 18 год 19 хв, грошові кошти потерпілої надійшли на особовий рахунок в АТ «Ідея Банк» за № НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді від 03.10.2023 задоволено клопотання прокурора укримінальному провадженні № 0002031, відомості про яке 27.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК Українита накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку в АТ «Ідея Банк» - НОМЕР_1 , , МФО 336310, належному ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Підставами для задоволення клопотання прокурора про арешт майна слідчим суддею в оскаржуваному рішенні зазначено необхідність відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), що відповідає змісту положень п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, яка передбачає мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Крім того, прокурором у клопотанні доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, щодо можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження даного майна та необхідність накладення арешту на майно.

Враховуючи, що під час розгляду клопотання було встановлено достатність підстав вважати, що відносно грошових коштів, на які просить накласти арешт прокурор, існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є необхідним для забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні, беручи до уваги доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків можливості відчуження даного майна, з метою його запобігання, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги, щодо незаконності ухвали слідчого судді в частині відсутності підстав для накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_6 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки слідчим суддею при вирішенні питання про арешт майна, відповідно до вимог ст. 173 КПК України, враховано правову підставу для арешту майна; можливість використання майна для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, в тому числі щодо невідповідності клопотання вимогам закону, зокрема через не зазначення в ньому відомостей про вручення ОСОБА_6 повідомлення про підозру, не дають підстав для скасування ухвали слідчого судді.

Всі інші доводи апеляційної скарги про скасування ухвали слідчого судді, в тому числі про відсутність доказів причетності ОСОБА_6 до заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 шахрайським способом, підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті. На даній стадії кримінального провадження, слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді

-6-

кримінального провадження по суті, в тому числі і вдаватися до оцінки доказів щодо їх належності та допустимості, а також доведеності чи недоведеності вини, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, слідчий суддя вирішуючи питання про арешт майна, діяла відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням обставин визначених у ст. 170-173 КПК України, з наведенням мотивів прийняття зазначеного рішення.

Невідповідність висновків слідчого судді, викладеного у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає, а тому доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно слід визнати непереконливими та безпідставними і такі слід відхилити.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постановленої слідчим суддею ухвали від 03.10.2023 про накладення арешту на майно та задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_5 .

При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги, положення ст.ст.220,317 КПК України про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що апелянт не довів обґрунтованість доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0002031, відомості про яке 27.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді