УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 761/49329/18

провадження № 51-5066ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня

2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт Драбів Черкаської області, житель АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75 та

104 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки,

засуджений за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.

На підставі статей 71, 72 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць без конфіскації майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судові рішення щодо яких захисником ОСОБА_5 у касаційному порядку не оскаржено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2023 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

За обставин, детально викладених у вироку, 11 жовтня 2018 року близько 02:30, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб, разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та двома особами, справи щодо яких виділені в окремі провадження, знаходячись на Майдані Незалежності у м. Києві на оглядовому майданчику ТРЦ «Глобус», умисно, з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким розпорядились на власний розсуд, завдавши потерпілим матеріальної шкоди, а саме потерпілому ОСОБА_8 - 4969,53 грн, а потерпілій

ОСОБА_9 - 464,09 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення і призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на 5 років 1 місяць без конфіскації майна. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд безпідставно не застосовав до ОСОБА_4 положень

ст. 69 КК за наявності таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці та вжиття засудженим заходів щодо відшкодування завданої ним шкоди, що призвело до призначення ОСОБА_4 явно несправедливого покарання внаслідок суворості. Вказує, що суд всупереч вимогам ч. 1 ст. 103 КК при призначенні покарання ОСОБА_4 не врахував умови його життя та виховання, вплив складних сімейних обставин на поведінку його підзахисного. Наголошує, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 перебував на обліку дітей, які потрапили в складні життєві обставини у зв`язку з ухилянням батьків від виконання своїх батьківських обов`язків. На думку сторони захисту, місцевий суд порушив право засудженого на індивідуалізацію юридичної відповідальності, призначивши ОСОБА_4 єдине визначене ч. 2 ст. 187 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Апеляційний суд під час ухвалення рішення допущених судом першої інстанції недоліків не усунув та не дослідив матеріали, які характеризують особу засудженого ОСОБА_4 .

Перевіривши доводи захисника, викладені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на думку захисника, є суворим, то суд касаційної інстанції вважає ці доводи безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Варто зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення с. 65 КК. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш м`якого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання. Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до положень ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім передбачених цією статтею випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання у відповідності до статей 65 та 103 КК, урахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких, особу винного, який має судимість і вчинив злочин під час іспитового строку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем навчання характеризується посередньо, конкретні обставини скоєння злочину, умови життя ОСОБА_4 , виховання, вплив дорослих та рівень його розвитку. До обставин, які пом`якшують покарання місцевий суд відніс каяття обвинуваченого, вчинення злочину неповнолітньою особою, вжиття заходів щодо відшкодування шкоди, до обставин, які обтяжують покарання - рецидив злочину.

При призначенні покарання, місцевий суд зважив і на вплив складних сімейних обставин на поведінку ОСОБА_4 і на досудову доповідь органу пробації, згідно якої ОСОБА_4 має середній ризик вчинення повторного злочину, проте факторами, що у майбутньому можуть вплинути на його протиправну поведінку, є неналежне виховання та зневажливе ставлення з боку батьків до контролю за поведінкою сина, подальше вживання спиртних напоїв, фізична та вербальна агресія, імпульсивність.

Таким чином, суд першої інстанції, урахувавши характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженим кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 187 КК, конкретні обставини скоєного злочину, характер дій засудженого, наслідки діяння та дані про його особу, дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання у мінімальному розмірі вказаної норми (позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна) і підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу суд не знайшов.

Встановлені в цьому провадженні обставини вчинення кримінального правопорушення дали суду першої інстанції підстави вважати, що саме таке покарання буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та буде таким, що відповідатиме вимогам

ст. 65 КК.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, обґрунтовано спростував їх, навів підстави, з яких дійшов такого висновку.

Колегія суддів апеляційного суду визнала безпідставними посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції не врахував вплив складних сімейних обставин на поведінку неповнолітнього ОСОБА_4 , зокрема, те, що його батько перебуває в зоні ООС і не має можливості контролювати поведінку сина, мати також не приділяє вихованню сина належної уваги, оскільки вказані обставини вже були враховані судом при призначенні покарання, у зв`язку з чим суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією інкримінованої йому статті. Вказані обставини, на думку колегії суддів апеляційного суду, не свідчать про наявність підстав застосування до ОСОБА_4 положення

ст. 69 КК, з огляду на ступінь суспільної небезпечності скоєного ним злочину.

Також, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше судимий але належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став і під час іспитового строку вчинив нове кримінальне правопорушення проти власності, за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння майном потерпілих, здійснив напад із застосуванням насильства, небезпечного для їх життя і здоров`я.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, а також вмотивованість його висновку щодо призначеного ОСОБА_4 покарання, апеляційний суд не знайшов.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість у Суду не має. Відсутні вони і в касаційній скарзі захисника, оскільки останній посилається на обставини, які вже були враховані судом під час призначення покарання, а інших доводів у касаційній скарзі не наведено.

На переконання колегії суддів призначене місцевим судом ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50 та 65 КК, є законним та обґрунтованим.

Судові рішення не суперечать статтям 370, 419 КПК, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисник не навів.

Оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_5 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника

ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду

м. Києва від 29 червня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3