Провадження №11-кп/801/1321/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку,

в с т а н о в и в :

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, а саме, звільнити його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Київського міського суду від 13.04.1999.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив у його задоволенні з тих підстав, що Законами України були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі та з аналізу цих змін вбачається, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі після відбування нею не менше 15 років покарання має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким і лише після фактичного відбування нею не менше строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа такого покарання становила 25 років, тому вважає, що, оскільки ОСОБА_7 відбув вже понад 28 років покарання, його клопотання підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

Згідно матеріалів судового провадження, вироком Київського міського суду від 13.04.1999 року ОСОБА_7 засуджений за ст. 191, ст. 102, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «г», «з», «і» ст. 93, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 28.10.1999 року вирок Київського міського суду від 13.04.1999 року щодо нього залишено без змін.

Ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 року ОСОБА_7 було змінено призначене покарання на покарання у вигляді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.10.2016 року засудженому ОСОБА_7 зараховано в строк покарання, призначеного вироком, строк попереднього ув`язнення в період з 02.02.1997 по 28.10.1999 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що Конституційний Суд України у рішенні від 29.12.1999 № 11-рп/99, приписи КК, якою передбачене покарання у виді виняткової міри покарання - страта визнав неконституційними. З метою гуманізації кримінального законодавства та імплементації конституційних приписів законодавець прийняв Закон України від 22.02.2000 № 1483-III, відповідно до якого покарання у виді смертної кари мало бути замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі, а, отже, твердження ОСОБА_7 безпідставності застосування такого виду кримінального покарання як довічне позбавлення волі не ґрунтується на приписах кримінального закону з урахуванням його зворотної дії у часі. Крім того, суд правильно зазначив, що вирок відносно ОСОБА_7 був ухвалений з урахуванням приписів наведеного вище рішення Конституційного Суду України, а тому відсутні правові підстави для задоволення заяви засудженого в частині необхідності застосування приписів частини першої ст. 15 КК України 1960 року його звільнення від відбування призначеного покарання у зв`язку з відбуттям максимально дозволеного кримінального покарання.

06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-IХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини».

Цим Законом були внесені зміни до положень ст. 82 КК України, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

У цьому аспекті слід зауважити, що суть заміни невідбутої частини покарання більш м`яким його видом полягає в тому, що засуджений повністю не звільняється від покарання, а йому лише замінюється один вид покарання (його невідбута частина) на інший. Тобто з моменту заміни особа відбуватиме вже новий вид покарання, призначений їй не вироком, а іншим рішенням суду.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» №2690-IХ від 18.10.2022, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Статтею 154 Кримінально-виконавчого кодексу України визначений порядок дострокового звільнення від відбування покарання.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Частиною 13 цієї статті передбачено, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Отже, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4