№ 336/908/21
пр. № 1-в /336/8/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

особи, щодо якої подане клопотання, - ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

представника Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо ОСОБА_4 і направлення особи для відбування призначеного покарання,

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2021 року Шевченківський районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області звернувся до суду з поданням про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо ОСОБА_4 і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.

В поданні зазначив, що вказана особа перебуває на обліку у відділі з питань пробації у зв`язку з його засудженням вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року, яким він звільнений від відбування покарання з випробуванням тривалістю в один рік з покладенням на нього в силу ст. 76 КК України обов`язків повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації.

18 травня 2021 року засуджений в приміщенні Шевченківського районного відділу уповноваженого органу з питань пробації ознайомлений під підпис з умовами звільнення від відбування покарання з випробуванням, правовими наслідками невиконання покладених на нього судом зобов`язань. Під особистий підпис засудженого в цей же день ознайомлено з графіком явки для реєстрації в орган пробації та встановлено, що днями реєстрації є перший та третій понеділки кожного місяця.

Графік з`явлення для реєстрації засуджений порушив 5 липня 2021 року, проігнорувавши необхідність явки до уповноваженого органу з питань пробації, і хоча 12 липня 2021 року він надав письмове пояснення причин неявки, проте підстав для визнання причин цієї неявки поважними воно не містило, тому в цей же день у відповідності до вимог ст. 166 КВК України він був письмово попереджений про можливість скасування звільнення від покарання. Аналогічні заходи примусу застосовані до засудженого 2 серпня 2021 року через його неявку на реєстрацію без поважних причин.

Зазначені обставини, які свідчать про небажання засудженого ставати на шлях виправлення, зумовили звернення відділу пробації до суду з поданням про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо ОСОБА_4 та направлення його для відбування призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року покарання.

В судовому засіданні представник відділу філії Державної установи «Центр пробації» просить про задоволення клопотання через систематичне порушення ОСОБА_4 покладених на нього судом зобов`язань, зауваживши на тому, що після направлення клопотання до суду засуджений ще декілька разів допустив нез"явлення для реєстрації без поважних причин, а саме: 16 серня 2021 року, 6 вересня 2021 року, 1 листопада 2021 року, 9 березня 2022 року, 20 березня 2022 року.

Прокурор наполягає на задоволенні клопотання з підстав наведених у ньому.

Захисник заперечує проти задоволення клопотання, зауваживши на тому, що порушення, яких припустився ОСОБА_4 , не є злісними, оскільки пропуски відвідувань органу пробації зумовлені виконанням ОСОБА_4 роботи, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, яка пов"язана зі здійсненням вантажних перевезень, а бажання особи стати на шлях виправлення та заробляти на життя чесною працею заслуговує на схвалення. За спливом декількох днів після пропуску відвідування ОСОБА_4 з`являвся до органу, що відає питаннями відбування покарання, та давав пояснення з приводу причин відсутності. Заходи процесуального примусу до засудженого не застосовувались, він у вчинених проступках щиро покаявся, що у сукупності, на думку захисника, є підставою для надання засудженому останнього шансу виправитися та твердо стати на шлях поваги соціальних і духовних цінностей.

Окрім того, захисник зауважив на тому, що підставою для подання вказаного клопотання було нез"явлення засудженого для реєстрації лише 5 липня 2021 року та 2 серпня 2021 року, тому з урахуванням принципу диспозитивності кримінального судочинства інші порушення, що послідували за двома вказаними, не можуть бути інкриміновані ОСОБА_4 в провину та не можуть бути предметом розгляду. Що ж стосується згаданих двох фактів неявки, по-перше, вони були зумовлені поважними причинами; по-друге, оскільки вказані порушення не слідували одне за одним, а між ними були дати для відвідування засудженим органу пробації, які він не пропускав, відсутні підстави для констатації провини в розумінні «Інструкції про порядок виконання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі», яка припускає, що такі порушення мають вчинюватися підряд, тобто одне за одним. Крім того, зауважує захисник, на момент розгляду цього подання, сплинув випробувальний строк, і оскільки до цього часу звільнення від відбування з покаранням не скасоване, а засуджений протягом іспитового строку не вчинив іншого злочину, він вважається таким, що не має судимостей.

У зв"язку з викладеним в задоволенніподання належить відмовити.

ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечує з тих самих підстав, якими захисник обґрунтовує свою позицію.

У зв`язку з викладеним просить про залишення подання без задоволення.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, суд знаходить клопотання таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України засуджено до одного року одного місяця позбавлення волі, у відповідності до ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням тривалістю в один рік з покладенням на обвинуваченого в силу ст. 76 КК України обов`язків повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації.

Відповідно до ст. 166 КВК Україниу разі ухилення засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, від виконання обов`язків, які покладені на нього судом, або порушення громадського порядку, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності, уповноважений орган з питань пробації застосовує до нього застереження у виді письмового попередження про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання.

Якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, уповноважений орган з питань пробації вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.

Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.

Систематичним вчиненням правопорушень вважається вчинення засудженим трьох і більше правопорушень, за які його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

Виходячи з наведених положень законодавства, лише систематичне невиконання засудженим покладених на нього судом в силу ст. 76 КК України обов`язків без поважних причин може бути підставою для скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення особи для відбування покарання.

Як зазначено судом, одним з обов`язків, покладених на засудженого судом, є обов`язок періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації.

Вирішуючи подання, суд враховує зміст «Інструкції про порядок виконання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі» від 19.12.2003 року № 270/1560, згідно з пунктом 5.4 якої невиконанням обов`язків вважається, коли засуджена особа не виконала хоча б одного з обов`язків, які було покладено на неї судом (наприклад, не з`являється до інспекції два або більше разів підряд без поважних причин), та три і більше разів вчинювала правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення, як випливає з пункту 5.3.

Між тим, дослідивши надані суду фактичні дані суд не погоджується з міркуваннями клопотання про наявність підстав для ініціювання питання про скасування звільнення від відбування від покарання з випробуванням і направлення особи в місця позбавлення волі.

Як встановлено судом, засуджений хоча і припускав такі порушення, як неявка на реєстрацію, але за змістом наведеного положення «Інструкції про порядок виконання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі» їх не можна вважати систематичними, оскільки ці порушення накладених на ОСОБА_4 обмежень допущені ним не один за одним (тобто, не підряд), що само по собі виключає кваліфікацію його поведінки як злісного ухилення від виконання обов`язків, що в розумінні «Інструкції…» має наслідком звернення до суду з поданням про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується порушень, вчинення яких інкриміновано засудженому після звернення до суду з цим поданням, до захисту від обвинувачення в яких він об"єктивно не міг підготуватися, суд, враховуючи зміст такої засади кримінального суддочинства, як диспозитивність, в силу якої суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені на його розгляд (ст. ст. 7. 26 КПК України), а також внормовані кримінальним процесуальним законом межі судового розгляду, позбавлений права оцінювати згадані представником лише в судовому засіданні факти порушень крізь призму наявності або відсутності в них підстав для вирішення питання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

З означених засад, на думку суду, належить виходити і при вирішенні питання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, дотримуючись вимог індивідуалізації та персоніфікації можливості звільнення від відбування покарання певної особи.

Метою кримінально-виконавчого законодавства України в силу ст. 1 КВК України є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, а до завдань кримінально-виконавчого законодавства відноситься допомога особам, звільненим від покарання.

Принципи кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань внормовані статтею 5 КВК України і до них відносяться засади законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом і т. і.

З урахуванням викладеного суд вважає, що застосування заходу, який пропонує орган пробації, є неспівмірним тяжкості вчиненого ОСОБА_4 проступку та за вказаних обставин не відповідало б принципам справедливості, гуманізму, демократизму, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, виходячи з переконання, що виправлення і ресоціалізація засудженого є можливою в умовах збереження звільнення від відбування покарання, визначеного вироком суду.

Вирішуючи подання не на користь особи, яка його подала, суд погоджується з доводами захисту про наявність іншої самостійної підстави для залишення подання органу пробації без задоволення.

Як зазначено, автор подання ініціював питання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням 28 серпня 2021 року, тобто в період іспитового строку, призначеного вироком суду, який простирався до 30 березня 2022 року.

Між тим зазначене подання вирішено у період, коли випробувальний строк сплив, тобто після 30 березня 2022 року, коли закінчився встановлений судом іспитовий строк в один рік.

В силу ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема, особи, засуджені відповідно до ст. 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасовано з інших підстав, передбачених законом.

Як випливає з роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 26.12.2003 року «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» погашення судимості можливе лише за наявності передбачених ст. 55 КК 1960 р. чи статтями 89, 108 КК 2001 р. підстав і за умови, що особа протягом строку погашення судимості не вчинить нового злочину. Погашення судимості не потребує посвідчення спеціальним рішенням суду чи іншим документом.

З урахуванням наведених положень кримінального закону і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України на час розгляду подання ОСОБА_4 , який протягом іспитового строку не вчинив нового злочину і до якого протягом цього строку не застосовано скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, є таким, що не має судимості, тому за зазначених обставин направлення його для відбування покарання посягало б на охоронювані законом права та свободи особи.

Керуючись ст. ст. 75, 78, 89 КК України, ст. 166 КВК України, ст. ст. 537-539, 395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо ОСОБА_4 і направлення особи для відбування призначеного покарання залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_7