Справа №588/1260/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/396/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 588/1260/21 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , представника цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_7 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 30.12.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бахмач, Чернігівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

цивільного позивача ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_12 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 10% із суми його грошового забезпечення строком на 6 місяців, оскільки його підзахисний є військовослужбовцем, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, має на утриманні неповнолітню доньку, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, має статус УБД, внаслідок чого призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість;

- представник цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до МТСБУ та стягнення 54478,59 грн страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю та ухвалити новий вирок в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки витрати на лікування потерпілого ОСОБА_10 та його дружини в позовній заяві на загальну суму 54478,96 грн не підтверджуються належними доказами, представник цивільного відповідача не був присутнім в судовому засіданні, опис чеків з поясненнями складений без дотримання ст. 24 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ряд платіжних документів на загальну суму 44411,09 грн та 2923 не підтверджують, що такі витрати були здійснені саме ОСОБА_10 чи його дружиною ОСОБА_14 для лікування тілесних ушкоджень, завданих внаслідок ДТП.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 30.12.2021 з урахуванням ухвали Тростянецького районного суду Сумської області від 27.01.2022 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і йому призначене основне покарання із застосуванням ст. 58 КК у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на один рік з відрахуванням в дохід держави 10% із суми грошового забезпечення з позбавлення права керувати т/з строком на один рік. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_10 130000 грн страхової виплати за шкоду заподіяну майну та 54478,59 грн страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю. Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 47592,59 грн моральної шкоди, заподіяної ДТП. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_11 130000 грн страхової виплати за шкоду заподіяну майну, з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_11 24376,30 грн матеріальної шкоди, заподіяної ДТП. Також з ОСОБА_12 стягнуто на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в сумі 6292,80 грн.

Згідно вироку, заступник командира бригади в/ч ОСОБА_12 30.12.2020 на 65+200 км автодороги Н-12 «Суми-Полтава» між населеними пунктами м. Тростянець та с. Климентове, керуючи автомобілем «КІА-RІО», р. н. НОМЕР_1 , який йому належить на праві приватної власності, рухаючись в бік м. Тростянець, розпочав маневр обгону попутного автомобіля марки «DAF-FA 95/430», р. н. НОМЕР_2 , що пересувався із причепом «KOGEL-AWE 18», р. н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_15 . В цей час у зустрічному до них напрямку, на автомобілі марки «FIAТ-LINEA», р. н. НОМЕР_4 рухався водій ОСОБА_10 , який на передньому сидінні перевозив пасажира ОСОБА_14 ОСОБА_12 в порушення вимог п. 14.2 «в» та 14.6 «г» ПДР, розпочавши маневр обгону попутного автомобіля на ділянці дороги із обмеженою оглядовістю, не переконався у тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від т/з на достатній для обгону відстані, внаслідок чого допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «FIAТ-LINEA», р. н. НОМЕР_4 , після чого указаний т/з у некерованому стані зіткнувся із автомобілем «DAF-FА 95/430», р. н. НОМЕР_2 . В результаті ДТП пасажир автомобіля «FIAТ-LINEA» ОСОБА_14 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, водій автомобіля «FIAT-LINEА» ОСОБА_10 , отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Будучи неодноразово належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_16 до суду не з`явилися, будь-яких доказів поважності причин неявки не надали, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертались, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд у відсутності вказаних осіб, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити без змін судове рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, в апеляційних скаргах не оскаржуються, а судовий розгляд кримінального провадження здійснений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про пом`якшення призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК), а підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані, крім інших, такий вид покарання: 6) службові обмеження для військовослужбовців (ч. 1 ст. 51 КК), а покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від 6 місяців до 2 років у випадках, передбачених КК, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше 2 років призначити службове обмеження на той самий строк; із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від 10 до 20%; під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання (ст. 58 КК).

Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 1, 2 ст. 65 КК).

Відповідно п. 1 постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а згідно рішення від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії» ЄСПЛ зазначив, що «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З огляду на ці положення закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні Конституційний Суд України в своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного ОСОБА_12 покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_12 повністю дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, судом першої інстанції було ураховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК є нетяжким злочином, його особу, відсутність судимостей і притягнення до адміністративної відповідальності, вік та сімейний стан, наявність на утриманні неповнолітньої доньки, позитивну характеристику, стан здоров`я, а також обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, внаслідок чого цілком обгрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді одного року обмеження волі, а потім врахувавши інші обставини справи ( ОСОБА_12 є військовослужбовцем і проходить військову службу), позицію потерпілого, правильно на підставі ст. 58 КК замінив призначене покарання на службове обмеження для військовослужбовців строком на один рік, з чим погоджується і колегія суддів, а тому доводи апеляційної скарги захисника з цього приводу не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

З аналогічних підстав є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_12 такого додаткового виду покарання як позбавлення права керування т/з.

Не знайшли свого підтвердження також і доводи апеляційної скарги представника МТСБУ ОСОБА_17 щодо стягнення витрат на лікування ОСОБА_10 і його дружини.

Обґрунтованість понесених витрат на лікування потерпілого ОСОБА_10 і його дружини ОСОБА_14 , яка також внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження в сумі 54478,96 грн встановлена судом першої інстанції, на підтвердження чого потерпілий надав виписки з історії хвороби, медичних карток хворих ОСОБА_10 і ОСОБА_14 , платіжні документи (чеки, квитанції), які узгоджуються з призначенням, які викладені у наданих суду консультативних висновках.

Доводи апеляційної скарги представника МТСБУ з приводу того, що надані платіжні документи на суму 44411,09 грн та 2923 грн не підтверджують, що такі витрати були здійснені саме ОСОБА_10 або його дружиною ОСОБА_14 , і саме для лікування тілесних ушкоджень заподіяних внаслідок ДТП були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов висновку, що представником цивільного відповідача не конкретизовано, які саме витрати з цих заявлених сум не узгоджуються з наданими медичними документами, що позбавляє можливості здійснити перевірку цих доказів в судовому засіданні, а тому колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і твердження апеляційної скарги представника МТСБУ щодо невідповідності вимогам ст. 24 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» опис чеків з поясненнями, оскільки ОСОБА_10 надав суду першої інстанції додаткові пояснення до цивільного позову, які і містять детальний опис понесених ним і його дружиною витрат на лікування, що у свою чергу узгоджується з наявними у кримінальному провадженні платіжними документами, оригінали яких досліджувались в судовому засіданні під час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи представника МТСБУ про необґрунтоване стягнення витрат на лікування, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, тому оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та належним чином умотивованим, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги на нього без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 30.12.2021 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4