Номер провадження: 11-кп/813/1948/23
Справа № 509/330/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 14.06.2023 у к/п №0000153 від 27.09.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянки США, із вищою освітою, не заміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з визначенням іспитового строку тривалістю 1 рік із покладанням обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 31 850 грн., моральну шкоду в сумі 100 000 грн., а також витрати на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 49 000 грн.

Згодом, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 15.06.2023 було виправлено описку у вищезазначеному вироку суду 1-ої інстанції та зазначено вірний номер к/п №0000153 від 27.09.2022.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона 16.09.2022 приблизно о 20 год., перебуваючи за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, с. Молодіжне, біля садового товариства «Ветеран» (згідно сервісу пошуку Гугл-карти: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ), будучи власником згідно сертифіката про вакцини ветеринарного медичного центру штату Мічіган США, собаки породи Тер`єр американський стафордширський на прізвисько « ОСОБА_11 », світло бежевого окрасу, віком 3 роки 8 місяців, яка, відповідно до Переліку небезпечних порід собак, затвердженого Постановою КМУ №1164 від 10.11.2021 віднесена до такої категорії собак, проявивши злочинну недбалість, яка виразилась у тому, що під час супроводження вказаної собаки у місці загального користування, не передбачаючи суспільно-небезпечних наслідків своїх дій у вигляді спричинення шкоди здоров`ю іншій особі, хоча повинна була і могла їх передбачити згідно вимог ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21.02.2006 №3447-ІУ, згідно якої особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана забезпечити: безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; наявність повідка для здійснення вигулу собак та інших домашніх тварин, які можуть становити небезпеку для життя чи здоров`я людини, поза місцем постійного утримання таких тварин, а також намордника на собаках порід, що включені до Переліку небезпечних порід собак, що затверджується Кабінетом Міністрів України, не забезпечила наявність повідка та намордника для здійснення вигулу собак поза місцем її постійного утримання, залишила її без нагляду, внаслідок чого вищевказана собака, власницею якою є ОСОБА_7 , здійснила напад на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді: укушеної рани тильної поверхні правої кисті, в проекції V-го пальця; укушеної рани IV пальця правої кісті, основної фаланги, бокової поверхні; три укушені рани тильної поверхні правої кісті, в проекції основи II і III пальців; укушеної рани III пальця лівої кисті основної фаланги бокової поверхні; укушеної рани V-го пальця лівої кисті, зовнішньої поверхні, основної фаланги; садна навколо-пупкової ділянки зліва.

Укушені рани та садно утворилися від впливу зубів тварини, утворилися при укусі різцями та іклами собаки, спричинивши розлад здоров`я тривалістю понад 21 день, тому за цим критерієм відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 не погодилась із оскаржуваним вироком в частині стягнення з неї матеріальної, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне:

- поза увагою суду залишилось те, що заявлений потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов взагалі не повинен був бути розглянутим та мав бути залишений без розгляду, оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України та цивільним позивачем не були усунені недоліки, зокрема, додані до позовної заяви докази не засвідчені належним чином та не містять дати їх засвідчення;

- задовольняючи позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди, судом взагалі не було досліджено з чого вона складається та чим підтверджується, натомість, матеріали провадження не містять будь-якого фіскального чеку чи квитанції про сплату ОСОБА_9 суми за надані послуги в розмірі 2850 грн. на рахунок ветеринарної клініки; матеріали провадження не містять жодного доказу, чи то квитанції, приходного касового ордеру, тощо, щодо сплати потерпілою ОСОБА_9 на рахунок адвоката ОСОБА_12 грошової суми в розмірі 29 000 грн. в якості гонорару, наданий суду розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 28.02.2023 не містить інформації стосовно того, що правова допомога надавалась адвокатом саме по цій справі, сам розрахунок не містить реквізитів договору, на підставі якого надавалась правова допомога, окрім цього, витрати на правову допомогу є окремим видом витрат сторони по справі та не можуть бути включені до матеріальних збитків потерпілої сторони;

- суд не врахував того, що в матеріалах провадження відсутні будь-які медичні документи, які підтверджували б незворотній стан здоров`я потерпілої, зокрема, потерпілою не доведено належними доказами того, що функції її руки не відновились, що вона взагалі проходила курс лікування, що зазнала психологічних переживань з приводу витрачених коштів на придбання медикаментів;

- суд 1-ої інстанції під час задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу залишив поза увагою те, що із розрахунку суми гонорару від 14.06.2023 не вбачається, що правова допомога надавалась адвокатом саме по цій справі взагалі, сам розрахунок не містить реквізитів договору, на підставі якого надавалась правова допомога, в розрахунку до складу наданих послуг було включено повторно ті самі послуги, що зазначені в розрахунку від 28.02.2023, при цьому, розрахунок містить неправдиві дані, як то ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в 2-х томах, в той час як всі наявні матеріали провадження складають лише один том; суд вийшов за межі позовних вимог та безпідставно стягнув з обвинуваченої суму в 100 разів вищу, ніж зазначену в розрахунку від 14.06.2023; позивач, всупереч вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, внаслідок чого суд не мав підстав для розгляду питання про їх розподіл.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити частково та стягнути із неї на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 10 000 грн., а в задоволенні решти позовних вимог відмовити в повному обсязі; якщо суд дійде висновку про обґрунтованість стягнення витрат на отримання професійної правничої допомоги, обвинувачена ОСОБА_7 просить зменшити суму судових витрат до співмірної суми.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали вимоги апеляційної, думку потерпілої її представника та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону в повному обсязі не відповідає з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ст. 128 КК України, суд 1-ої інстанції, розглянувши провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, із визнанням недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежився допитом обвинуваченої ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів, які характеризують її особу.

На підставі викладеного, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину та обґрунтовано кваліфікував її дії ст. 128 КК України, за кваліфікуючими ознаками: необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , якого буде достатнього для її виправлення та попередження вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд 1-ої інстанції врахував положення ст.ст. 50, 65 КК України та призначив обвинуваченій покарання в межах санкції ст. 128 КК України, а також застосував стосовно неї положення ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, правової кваліфікації її дій та призначення покарання ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Аналізуючи посилання обвинуваченої на залишення судом 1-ої інстанції поза увагою того, що заявлений потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов повинен був бути залишеним без розгляду, колегія суддів вважає їх безпідставними та звертає увагу на наступні вимоги закону.

Вимоги ч. 1 ст. 128 КПК України передбачають, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Залишення цивільного позову без розгляду в кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 129 КПК України, можливе лише у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 КПК України, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею.

За таких обставин, у суду 1-ої інстанції не було правових підстав для залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 з підстав неналежного засвідчення доданих до позовної заяви доказів, як на це посилається обвинувачена ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі, оскільки перелік випадків можливого залишення цивільного позову без розгляду врегульований нормами кримінального процесуального закону.

Окрім того, до позовної заяви потерпілою ОСОБА_9 було долучено копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, а також копію довідки з ветеринарної клініки щодо переліку наданих послуг, які засвідчені підписом цивільного позивача (а.с. 21-25).

Водночас, заслуговують на увагу твердження обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що, задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди, судом 1-ої інстанції взагалі не було досліджено з чого складається така майнова шкода та чим вона підтверджується.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частина 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, ч. 1 ст. 1177 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

На підставі аналізу змісту позовної заяви потерпілої ОСОБА_9 (а.с. 17-20) вбачається, що остання, обґрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування матеріального збитку, зазначила, що зверталась за отриманням медичної допомоги та понесла витрати на надання відповідної медичної допомоги своїй собаці в розмірі 2850 грн., відповідно до рахунку з ветеринарної клініки.

Окрім того, в позовній заяві потерпіла ОСОБА_9 також посилається на те, що змушена була звернутись за захистом своїх прав до адвоката, внаслідок чого понесла матеріальні збитки в розмірі 29 000 грн.

Загалом потерпілою ОСОБА_9 сума матеріального збитку, спричиненого їй злочином, вчиненим ОСОБА_7 була оцінена в 31 850 грн.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що позивачем ОСОБА_9 не було надано жодних документальних доказів в обґрунтування понесених витрат на особисте лікування від отриманої внаслідок злочину травми.

Разом із тим, в прохальній частині позовної заяви потерпіла ОСОБА_9 просила стягнути з ОСОБА_7 на свою користь, серед іншого, суму матеріального збитку в розмірі 31 850 грн. та окремо витрати на отримання професійної правничої допомоги (а.с. 20), долучаючи до позовної заяви розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу адвоката ОСОБА_12 на загальну суму 29 000 грн.

Таким чином, потерпіла фактично двічі просила стягнути з обвинуваченої витрати на правову допомогу, зараховуючи такі витрати також до понесеного нею матеріального збитку.

В цьому контексті заслуговують на увагу посилання обвинуваченої на те, що витрати на правову допомогу є окремим видом витрат сторони по справі та не можуть бути включені до суми матеріальних збитків, завданих потерпілій.

Так, витрати на правову допомогу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, відносяться до процесуальних витрат.

В свою чергу, ч. 1 ст. 124 КПК України передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена в постанові ККС ВС від 01.11.2022 у справі №402/14/21 (провадження № №51-6130км21), відповідно до якої положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України (ст. 118). Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК України (ст. 128). Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння. Відтак, включення до розміру відшкодування матеріальної шкоди процесуальних витрат, здійснених потерпілим, є безпідставним.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що потерпілою ОСОБА_9 належним чином були обґрунтовані позовні вимоги про стягнення матеріального збитку лише в частині витрат, понесених нею у зв`язку із проведенням лікування її собаки в розмірі 2850 грн., що підтверджується відповідною довідкою лікаря-ветеринара ОСОБА_13 (а.с. 25).

Натомість, витрати на правову допомогу адвоката ОСОБА_12 в розмірі 29 000 грн. були вочевидь безпідставно включені потерпілою ОСОБА_9 до матеріальних збитків, заподіяних злочином, внаслідок чого такі витрати не можуть бути стягнені з обвинуваченої ОСОБА_7 в якості відшкодування матеріальної шкоди.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження обвинуваченої з приводу необґрунтованості розміру витрат на правову допомогу, стягнених з неї судом 1-ої інстанції на користь потерпілої ОСОБА_12 .

Так, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 118 та ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, в тому числі й витрати на правову допомогу.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правові висновки, викладені в постанові ККС ВС від 27.10.2022 у справі №753/10228/20 (провадження №51-5868км21), згідно якої, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

При цьому, в матеріалах провадження наявні два розрахунки суми гонорару за надану адвокатом ОСОБА_12 правову допомогу станом на 28.02.2023 в розмірі 29 000 грн. (а.с. 26) та станом на 14.06.2023 в розмірі 49 000 грн. (а.с. 54).

Разом з тим, обидва розрахунки, як на цьому обґрунтовано зауважує сторона захисту, містять не коректні відомості, зокрема, зазначено таку послугу як ознайомлення з матеріалами кримінальної справи в 2-х томах, вартість якої оцінено в 8000 грн. (4000 грн. за один том провадження), в той час як наявні матеріали провадження складають лише один том.

Водночас, на переконання суду апеляційної інстанції, заявлені потерпілою ОСОБА_9 витрати на правову допомогу не є співмірними зі складністю зазначеного кримінального провадження, наданий адвокатом обсяг послуг та витрачений час на надання таких послуг, перерахованих у розрахунку, не відповідає критерію реальності таких витрат, а також їх стягнення становитиме надмірний тягар для обвинуваченої ОСОБА_7 .

Окрім того, як було встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, адвокат ОСОБА_12 , яка надавала правову допомогу потерпілій в зазначеному кримінальному провадженні, є її рідною донькою, що створює певний обґрунтований сумнів у реальності та об`єктивності визначення розміру витрат на надання правової допомоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що, з урахуванням обсягу послуг та витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги, співрозмірним із тяжкістю даного кримінального провадження та достатнім розміром відшкодування витрат на правову допомогу, понесених потерпілою ОСОБА_9 буде сума в розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи обвинуваченої про те, що суд вийшов за межі позовних вимог та стягнув з обвинуваченої суму в 100 раз вищу, ніж зазначено в розрахунку від 14.06.2023, натомість, відповідно до такого розрахунку, потерпіла ОСОБА_9 виплатила адвокату ОСОБА_12 за надання правової допомоги гонорар у розмірі сама 49 000 грн. (а.с. 54), розмір якого у подальшому було стягнуто із обвинуваченої ОСОБА_7 в якості відшкодування витрат на правову допомогу.

Водночас, є помилковими також доводи обвинуваченої з приводу того, що суд 1-ої інстанції не мав підстав для розгляду питання про розподіл витрат на правову допомогу з огляду на те, що позивач, всупереч вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не заявив клопотання про їх компенсацію до закінчення судових дебатів, натомість, вимога щодо стягнення витрат на правову допомогу була заявлена потерпілою ОСОБА_9 ще під час подання позовної заяви 28.02.2023 на стадії підготовчого судового провадження (а.с. 17), в ході подальшого судового розгляду збільшився лише розмір вимог стосовно відшкодування зазначених витрат.

Надаючи оцінку вимогам обвинуваченої ОСОБА_7 стосовно стягнення із неї на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 10 000 грн. на тій підставі, що потерпілою не доведено, що вона зазнала психологічних переживань з приводу витрачених коштів на придбання медикаментів, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові ККС ВС від 03.10.2019 у справі №709/1173/17 (провадження №51-875км19) зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена у постанові ККС ВС від 23.03.2023 у справі №127/35822/21 (провадження №51-3909 км22), відповідно до якої системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд 1-ої інстанції зазначив, що факт заподіяння моральної шкоди цивільному позивачу від неправомірних дій цивільного відповідача знайшов повне підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами.

В той же час, суд 1-ої інстанції зазначив, що, визначаючи розмір шкоди, суд, врахувавши тяжкість отриманих потерпілою ОСОБА_9 ушкоджень, характер та обсяг її страждань та, керуючись принципами розумності та справедливості, встановив розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Апеляційний суд враховує, що визначення розміру грошового відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду, в той же час вважає, що визначена судом 1-ої інстанції сума стягнення на відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам справедливості та виваженості.

Так, колегія суддів приймає до уваги, що в результаті вчиненого 16.09.2022 обвинуваченою ОСОБА_7 злочину потерпілій ОСОБА_9 були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, проте зауважує на тому, що на початок проведення судово-медичного експертного дослідження №104 від 15.11.2022, тобто станом на 17.10.2022 спричинені потерпілій рани загоїлись (а.с. 122-124), при цьому, потерпілій ОСОБА_9 , відповідно до довідки чергового лікаря-травматолога №4487 від 16.09.2022, було рекомендовано проходити періодичні огляди у лікаря.

Відтак, на переконання колегії суддів, в даному випадку характер немайнових втрат потерпілої ОСОБА_9 не був довготривалим та можливість його відновлення наступила через доволі нетривалий час, характер отриманих нею травм не призвів до суттєвих вимушених змін у її житті.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілій ОСОБА_9 , ту обставину, що на теперішній час стан її здоров`я повністю відновлено, апеляційний суд доходить висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. буде таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, зокрема, в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

За встановлених обставин, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок зміні, в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 24, 124, 370, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 14.06.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватоюу вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2850 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят) грн. матеріального збитку, 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 5 000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4