ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1927/23

18 серпня 2023 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Костопіль, в режимі відеоконференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000043 від 05.05.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Шоломиничі Городоцького району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою cпеціальною освітою, курсанта ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні "солдат", засудженого 01 квітня 2022 року Рогатинським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим терміном 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

за участю сторін та учасників кримінального провадження - прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого - ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, 28.03.2023 о 15 год. 00 хв., у порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, порушуючи військову дисципліну, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов"язків, за відсутності поважних причин самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_9, що знаходиться у АДРЕСА_2 ), після чого перебував поза межами вказаної військової частини, проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував.

Суд вважає, що своїми умисними діями, які виразились у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , підтвердив, що дійсно 28.03.2023 о 15 год. 00 хв. він самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , однак наміру ухилитися від військової служби не мав. Зазначив, що має проблеми із здоров"ям, а саме має хронічний геморой, який загострився, він відчував біль, і були виділення крові, він злякався за своє життя і залишив військову частину з метою лікування геморою. Однак, зауважив, що у медичні заклади за допомогою не звертався, лікувався самостійно, перебуваючи у м. Львові, за рекомендаціями знайомого лікаря. Повідомив, що він мав намір повернутися до військової служби, телефонував командиру свого підрозділу, що в Житомирі і повідомляв про свій намір, однак потім загубив телефон і не міг зв`язатися з командиром. Вказав, що не встиг повернутися до військової частини, оскільки був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_3 , без поважних причин, підтверджується дослідженними в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, зокрема:

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.04.2023 за вих. № 810/1308 (а.с.к.п.9-10);

- матеріалами перевірки ІНФОРМАЦІЯ_4 за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 (а.с.к.п.11-35);

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2023 за вих. № 4546 з додатками (а.с.к.п. 39-45);

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_6 від 29.05.2023 за вих. № 2353 з додатками (а.с.к.п.49-54);

- повідомленням з військово-медичного клігнічного центру Західного регіону від 15.05.2023 року (а.с.к.п 127);

- повідомленням з військової частини НОМЕР_2 від 16.05.2023 року (а.с.к.п.130);

- повідомленням з Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської ОДА від 18.05.2023 року (а.с.к.п. 133);

- повідомленням з Департаменту охорони здоров`я Львівської ОДА від 17.05.2023 (а.с.к.п. 136).

Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що він близько 15 год. 00 хв. 28.03.2023 у порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою ухилитися від військової служби назавжди, в умовах воєнного стану, будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, за відсутності поважних причин самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_9, що знаходиться у АДРЕСА_2 ), після чого перебував поза межами вказаної військової частини, проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував, а отже останній у такий спосіб незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності, чим вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 408 КК України.

Частиною 4 ст. 408 КК України передбачена відповідальність за дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

В своїх показах як вході досудового розслідування так і в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 заперечував умисел ухилитися від військової служби, а мав загострення геморою, тому залишив військову частину.

Так, з повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.04.2023 за вих. № 810/1308 встановлено, що 28.03.2023 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшла доповідь командира військової частини від 28.03.2023 № 949 про факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 курсантом ІНФОРМАЦІЯ_10 військової частини - солдатом ОСОБА_3 , відсутність якого було виявлено 28.03.2023 близько 15.00 під час чергової перевірки наявності особового складу підрозділу військової частини, який розміщений на території ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_2 ), рапорт ТВО командира 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2023.

Однак, зазначене повідомлення не містить посилань на те, що ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби взагалі, назавжди.

З дослідженої в судовому засіданні доповідь про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 за № 949 від 28.03.2023 року, також не містить посилань, що ОСОБА_3 повідомляв чи мав намір ухилитися від військової служби взагалі, назавжди, зазначено, лише, що останній самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (а.с.к.п. 12).

Окрім того, в акті службового розслідування зазначено, що у поясненнях командира 4 навчальної роти майором ОСОБА_8 вказано, що при особистому спілкуванні із солдатом ОСОБА_6 , останній намірів залишити місце несення служби - наметове містечко "Інженерне", не виявляв.

Окрім того, у акті службового розслідування та у наказі командира військової частини від 03.04.2023 року вказано, що дії солдата ОСОБА_7 мають ознаки кримінального злочину, який передбачений ч. 5 ст. 407 КК України (а.с.к.п.16-22).

З довідки військово-лікарської комісії встановлено, що ОСОБА_3 дійсно має хронічний геморой (а.с. к.п.193).

Враховуючи викладене та покази обвинуваченого ОСОБА_3 , які він надавав на досудовому слідстві та під час судового засідання, які між собою узгоджуються та є послідовними, суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 самовільно залишаючи військову частину не мав наміру назавжди ухилитися від військової служби.

Доказів того, що ОСОБА_3 мав намір назавжди ухилитися від проходження військової служби матеріали справи не містять.

Відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, передбачена ч. 5 ст. 407 КК України.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 , 28.03.2023 о 15 год. 00 хв., зазначеними вище діями вчинив самовільне залишення військової частини військовослужовцем, в умовх воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначає покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нових злочинів, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставини, які пом"якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Передбачені ст. 67 КК України обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 ,є рецедив злочину.

При вирішенні питання призначення ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд враховує тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, особу обвинуваченого, який у лікаря психіатра на обліку не перебуває, перебуває на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», раніше притягувався до кримінальної відповідальності, його відношення до скоєного, та те, що він щиро кається у вчиненому, та вважає, що з метою виправлення обвинуваченого, попередження з його боку вчинення нових кримінальних правопорушень, слід обрати обвинуваченому покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Також встановлено, що вироком Рогатинського районного суду Івано-Франковської області № 349/1966/21 від 01.04.2022 року ОСОБА_3 засудженно за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарння у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ст. 75, 76 звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Таким чином, за правилами ст. 71, 78 КК України, остаточне покарання ОСОБА_3 суд визначає за сукупністю вироків, а саме до покарання призначеного за цим вироком частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01.04.2022 року.

Відповідно до ухвали Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2023 року ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 08 вересня 2023 року, без визначення розміру застави.

Речові докази - відсутні.

Цивільний позов - відсутній.

Судові витрати - відсутні.

Відповідно до п. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

На підставі викладеного та керуючись ст.374,376,395, 615 КПК України, 71,72,78 КК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71,72,78 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01.04.2022 року, і призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років і 3 (три) місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 30 травня 2023 року.

До набрання вироком законної сили, залишити засудженому ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але не довше 60 (шістдесяти) днів з дня проголошення цього вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційною інстанцією.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

СуддяОСОБА_1