УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року

м. Київ

справа № 351/918/22

провадження № 51-4341ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 червня 2023 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попельники Снятинського району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 07 червня 2022 року приблизно о 20:10, біля господарства на АДРЕСА_2 , покликав на вулицю ОСОБА_6 для розмови, під час якої між ними виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_4 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_6 один удар правою рукою в ділянку лівого ока, внаслідок чого спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_4 і закрити кримінальне провадження на підставі ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

На переконання сторони захисту, докази, подані прокурором, у своїй сукупності жодним чином не підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. Як відзначає захисник, допитані судом свідки перебувають у дружніх відносинах з потерпілим, є сусідами, у зв`язку з чим до їх показань необхідно ставитися критично.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 08 червня 2022 року не є письмовим доказом у розумінні ст. 84 КПК, а також акцентує увагу Суду на непроведенні слідчого експерименту з ОСОБА_4 та свідками.

Свої доводи обґрунтовує також і тим, що потерпілий не надав жодного доказу на підтвердження понесення ним глибоких фізичних та душевних страждань, а суд такі докази не досліджував.

ОСОБА_5 , крім цього, вважає ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених районним та апеляційним судами.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Суд касаційної інстанції наголошує, що відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. За частиною 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст. 22 КПК, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

У контексті викладеного колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника ОСОБА_5 про непроведення слідчого експерименту з її підзахисним та свідками, адже винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведено іншими доказами.

Також Суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи захисника про те, що надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази жодним чином не доводять винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку.

Суд касаційної інстанції виходить з того, що відповідно до ст. 94 КПК достатніми є докази, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування в конкретному провадженні за приписами ст. 91 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, висновок про винуватість ОСОБА_4 суд першої інстанції обґрунтував низкою доказів, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні підтвердив факт нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

Крім того, викладені у вироку обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку підтверджені також показаннямиОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , а також ОСОБА_10 , які були свідками заподіяння ОСОБА_4 удару кулаком в ділянку лівого ока ОСОБА_6 .

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, районний суд під час розгляду справи дотримався вимог ст. 22 КПК, якою передбачено обов`язок суду, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створювати необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, зокрема, збирати та подавати суду докази і доводити перед судом їх переконливість.

Водночас, жоден доказ не має наперед встановленої сили і оцінюється судом у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з приписами ст. 94 КПК.

Показання потерпілого та свідків суд взяв до уваги, оскільки вони узгоджуються як між собою, так і з іншими дослідженими судом доказами, зокрема з даними протоколу слідчого експерименту від 14 липня 2022 року за участі потерпілого ОСОБА_6 та висновком експерта від 08 червня 2022 року № 56 щодо локалізації і механізму утворення тілесного ушкодження у потерпілого.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_5 містить твердження про необхідність визнання показань свідків недопустимими, оскільки вони з потерпілим є сусідами і перебувають у дружніх відносинах. Однак, як убачає колегія суддів, такі обставини жодним чином не співвідносяться з підставами визнання доказів недопустимими за правилами статей 86, 87 КПК, а стосуються аспектів, що можуть впливати на достовірність показань.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставин, які б ставили під сумнів показання потерпілого та свідків, не було надано доказів, які їх спростовують та не виявлено підстав для обмови ОСОБА_4 цими свідками.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_5 , у касаційній скарзі, про те, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 червня 2022 року не є доказом, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази документи, висновки експертів.

Дійсно протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК, однак він є підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по фактах, висвітлених у ньому, й здійснення їх кримінально-правової перевірки та який надає змогу стороні захисту, а в подальшому і суду, пересвідчитися чи були законні підстави для початку кримінального провадження.

Крім того, захисник не навела жодного обґрунтування того, як посилання на вказаний протокол у судових рішеннях вплинуло на висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, зроблені на підставі оцінки сукупності доказів, що зазначені вище, або іншим чином позначилося на законності постановлених у справі судових рішень.

Наведений районним судом аналіз досліджених доказів не дає суду касаційної інстанції підстав ставити під сумнів висновок про те, що їх сукупність доводить винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року. Так, у рішеннях у цих справах зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Касаційний суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо достатності доказів до визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку з огляду на відсутність підстав визнавати їх недопустимими за доводами касаційної скарги та встановлені ст. 433 КПК межі касаційного розгляду.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК., задовольнив частково позовні вимоги потерпілого, постановивши стягнути із засудженого на користь потерпілого 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, розглянувши цивільний позов потерпілого відповідно до вимог статей 128, 129 КПК та з урахуванням ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір суми відшкодування моральної шкоди визначив з огляду на обставини справи та виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності й урахуванням того, що такий розмір грошового відшкодування є співмірним із заподіяною шкодою.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено обґрунтовано та з дотриманням вимог чинного законодавства.

В аспекті оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти мотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 .

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3