Номер провадження: 11-кп/813/1483/23
Справа № 522/3261/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2023 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000910 від 15.11.2021 року стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,

встановив:

Приморським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2023 року, в підготовчому судовому засіданні, в порядку ст.331 КПК України за клопотанням прокурора, відносно обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 15.07.2023 року, з визначенням розміру застави у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 214720,00 (дві чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а тому обвинувачений може вдатися спроб переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Також, судом встановлено наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України - незаконного впливу на свідків.

Не погоджуючись з рішенням суду захисник звернувся до апеляційного суду, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою змінити ОСОБА_6 запобіжний захід у виді застави, зменшивши заставу до двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Захисник посилається на те, що визначений судом розмір застави фактично є для обвинуваченого та його родини непомірним.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_6 , який не подавав до суду клопотань про особисту участь у судовому засіданні, а також його захисника ОСОБА_7 , який надіслав до апеляційного суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд за його відсутності.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, заяв щодо здійснення судового розгляду за його особистої участі, або відкладення розгляду провадження, не надсилав.

Відповідно до положень ст. 422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на положення ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги захисника проведений без учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, зберігання особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вказаний злочин, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, заявлене під час підготовчого судового засідання про доцільність застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 177-178, 194, 331 КПК, які регламентують порядок розгляду такого клопотання.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду а також незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існуючи ризики виправдовуютьзастосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що поведінка обвинуваченого після спрямування обвинувального акту до суду, зокрема його неодноразові неявки до суду, що стало підставою для приводу обвинуваченого та подальшого його оголошення у розшук, не свідчать про бажання останнього постати перед судом.

Апеляційний суд також враховує суть висунутого обвинувачення, яке пов`язане з неодноразовим збутом особливо небезпечних психотропних речовин, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що не може вказувати на те, що ОСОБА_6 діяв без умислу на вчинення протиправної діяльності з метою отримання прибутку від збуту психотропних речовин. Відомостей про те, що останній мав будь-яке працевлаштування та намагався отримувати дохід законним шляхом, матеріали провадження не містять, так як і не містять відомостей про активну соціальну позицію ОСОБА_6 у суспільстві, а навпаки вказують на причетність останнього до антисоціального життя, а також схилення до такого життя інших осіб, яким останній збував наркотичні засоби, що в подальшому впливає на погіршення здорового генофонду нації.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими посилання захисника про наявність міцних соціальних зв`язків, а саме перебування у релігійній громаді, в якій з доводів захисника, ОСОБА_6 проживав до застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки такі відомості не підтверджені захисником, а також відсутні у виділених матеріалах кримінального провадження, що надійшли з суду першої інстанції.

Наведені вище обставини в своїй сукупності, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Враховуючи обставини інкримінованих обвинуваченомузлочинів, дані про особу ОСОБА_6 , кількість епізодів злочинної діяльності, наявність свідків, що з огляду на стадію судового розгляду, який перебуває на початковому етапі, а також вчинення злочинів за попередньою змовою групою осіб, апеляційний суд також вважає, що існує ризик впливу на свідків з метою зміни ними своїх показів, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому злочинів, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Обвинуваченим апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування його під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлений можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання ОСОБА_6 під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими твердження захисника про те, що, розмір застави, визначений слідчим суддею, є непомірним для нього та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Так, позиція Європейського суду з прав людини стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Приймаючи рішення про визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд врахував обставини інкримінованого йому злочину та ризики, які існують.

Апеляційний суд також враховує дані щодо поведінки обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину, а саме наявність низки епізодів кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним збутом особливо небезпечних психотропних речовин, застосування до ОСОБА_6 під час досудового розслідування запобіжного заходу у виді домашнього арешту та порушення умов такого домашнього арешту і переховування від явки до суду для розгляду обвинувального акту щодо нього, що стало підставою для оголошення його у розшук.

Таким чином, судом обґрунтовано прийняте рішення про те, що застава саме в межах максимального розміру, передбаченого п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

На переконання апеляційного суду визначений судом першої інстанції розмір застави, у сукупності з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України є достатнім для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, дозволить контролювати його місце перебування під час судового розгляду, а також зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду скарги. За наведених обставин доводи захисника з приводу можливості застосування до обвинуваченого застави у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів для працездатних осіб, є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу районного суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідає вимогам діючого кримінального процесуального законодавства, а тому ухвала суду не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2023 року у кримінальному проваджені №0000910 від 15.11.2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4