УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року

м. Київ

справа № 287/153/21

провадження № 51-4181 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на вирок Олевського районного суду Житомирської області від

02 серпня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 02 серпня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю події та складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він під час спільного проживання з колишньою дружиною ОСОБА_5 за адресою:

АДРЕСА_1 , умисно, систематично вчиняє щодо останньої психологічне насильство, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості її життя. Вказані дії ОСОБА_4 відображались у систематичному, постійному вчиненні щодо своєї колишньої дружини, в тому числі у присутності їх неповнолітніх дітей погроз щодо нанесення шкоди здоров`ю шляхом погрози фізичною розправою в її бік, висловлюванням в її адресу словами нецензурної лексики, в результаті яких потерпіла разом з неповнолітніми дітьми змушена була залишати місце проживання, тощо. Такі дії ОСОБА_4 завдають потерпілій фізичні та емоційні страждання, порушується її нормальний та загальноприйнятий у суспільстві сімейний уклад, а також якість життя та психологічний стан.

Так, 27 квітня 2020 року, близько 10 год 30 хв., перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 висловлювався в адресу ОСОБА_5 нецензурною лексикою, погрожував фізичною розправою. За вказані дії постановою Олевського районного суду від 23 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення психологічного насильства в сім`ї та призначено стягнення у виді штрафу.

11 квітня 2020 року, близько 18 год 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно потерпілої, а саме висловлювався в її адресу нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоду її психологічному здоров`ю. За вказані дії постановою Олевського районного суду Житомирської області від

09 липня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення психологічного насильства в сім`ї та призначено стягнення у виді штрафу.

Крім того, продовжуючи свої систематичні дії, 22 червня 2020 року, близько 11 год

30 хв., перебуваючи за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно ОСОБА_5 , а саме: чіплявся, погрожував та висловлювався нецензурною лайкою, чим завдав шкоду її психологічному здоров`ю. За вказані дії постановою Олевського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2020 року

ОСОБА_4 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення психологічного насильства в сім`ї та призначено стягнення у виді штрафу.

Також, продовжуючи свої систематичні дії, 15 жовтня 2020 близько, 11 год 50 хв., перебуваючи за місцем свого проживання знову вчинив домашнє насильство відносно потерпілої, яке проявилось у висловлюванні в її сторону нецензурної лайки та погрозах фізичною розправою, чим завдав шкоду її психологічному здоров`ю. За вказані дії, постановою Олевського районного суду Житомирської області від

20 листопада 2020 року ОСОБА_4 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення психологічного насильства в сім`ї та призначено стягнення у виді штрафу.

Відповідно до формулювання зазначеного в обвинувальному акті внаслідок таких систематичних дій ОСОБА_4 , потерпілій ОСОБА_5 завдано емоційного пригнічення, погіршення психологічного самопочуття та якості життя останньої.

Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 126-1 КК України як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо колишньої дружини, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої особи.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що виправдовуючи ОСОБА_4 суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон який підлягає застосуванню - ст. 126-1 КК України. Застосовуючи при виправдуванні обвинуваченого принцип «non bis in idem» («двічі за одне і те саме не карають»), суд не врахував інших концепцій, які застосовуються у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ у справах «А. та Б. проти Норвегії» від 15 листопада 2016 року та «Галович проти Хорватії» від

21 вересня 2021 року. Стверджує, що судом не враховано, що положення КУпАП та КК України передбачають кримінальну відповідальність за різні види домашнього насильства з точки зору тяжкості та наслідків. Вказує, що обов`язковими ознаками об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, є систематичність дій та настання наслідків у виді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи. На думку прокурора, істотним порушення вимог кримінального процесуального закону є порушення апеляційним судом положень ст. 419 КПК України щодо невмотивованості рішення про відхилення апеляційної скарги прокурора.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_4 , суд першої інстанції зазначив, що за акти домашнього насильства, які були вчинені ним 11, 27 квітня, 22 червня та 15 жовтня 2020 року, та за якими йому було висунуто обвинувачення, останній постановами Олевського районного суду Житомирської області від 23 червня, 09 липня, 07 вересня та 20 листопада 2020 року притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та за кожне з них накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

При цьому, формулюючи обвинувачення у кримінальному провадженні орган досудового розслідування не врахував дану обставину при його формулюванні.

Тобто, у кожному зазначеному в обвинуваченні діянні ОСОБА_4 за вчинення домашнього насильства був притягнутий до адміністративної відповідальності, однак за сукупність одних і тих самих дій та їх наслідків йому висунуто обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Відповідно до принципу юридичної відповідальності non bis in idem («двічі за одне й те саме не карають») особа не може бути двічі притягнута до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується

з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ігор Тарасов проти України» зазначив, що ст. 4 Протоколу 7 слід розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або по суті одних і тих самих фактів (одне й те саме місце, один і той самий час, та сама поведінка особи). Високий Суд констатував порушення ст. 4 Протоколу 7 у зв`язку з притягненням особи до кримінальної відповідальності після накладення на неї адміністративного стягнення фактично за те саме діяння.

У п. 132 справи «А та Б проти Норвегії» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня

2016 року) зазначено, що матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають у себе: чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstrakto, але й

in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки; чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці) одного і того ж оспорюваного діяння (idem); чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні; чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар.

Статтею 126-1КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Тобто для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст. 126-1 КК України, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.

Кількісний критерій систематичності, як ознака домашнього насильства, полягає в учиненні трьох і більше актів насильства, про що раніше зазначав Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20, справа № 585/3184/20, провадження № 51-5266 км 21).

Ця ознака кримінального правопорушення поряд з іншими, визначеними ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягає доказуванню в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Разом з цим норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК України, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тобто факт документування домашнього насильства має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази, тому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факти актів насильства. Відповідно систематичність домашнього насильства, яке наполегливо продовжує вчиняти винувата особа, у тому числі, але не виключно, може бути підтверджена попереднім притягненням її до адміністративної відповідальності не менше двох разів за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.

За таких обставин те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК України.

Тобто попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи чи осіб і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а підтверджує систематичність дій винуватої особи.

Зі змісту оскаржуваного вироку слідує, що в основу обвинувачення ОСОБА_4 покладено саме постанови Олевського районного суду Житомирської області від

23 червня, 09 липня, 07 вересня та 20 листопада 2020 року у справах про адміністративні правопорушення, якими його було притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. При цьому, будь-яких доказів вчинення інших актів домашнього насильства обвинуваченим відносно потерпілої ОСОБА_5 , та/або спричинення інших наслідків, відмінних від тих які настали від діянь за які його притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, стороною обвинувачення суду не надано.

Зокрема, допитані під час судового розгляду обвинувачений та потерпіла

ОСОБА_5 підтвердили суду, що після накладення на ОСОБА_4 останнього адміністративного стягнення, жодних актів домашнього насильства він не вчиняв.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що притягнення особи двічі за одні і ті ж діяння, які кваліфікуються як адміністративні правопорушення, а потім як кримінальне правопорушення, є неможливим та суперечить Конституції України і практиці Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду про виправдання ОСОБА_4

у зв`язку з відсутністю події та складу кримінального правопорушення є законним та обґрунтованим.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлено в рішеннях Верховного Суду від 16 квітня 2020 року (справа № 397/1694/14-к, провадження № 51-8521 км 18),

від 31 травня 2021 року (справа № 754/9696/20, провадження № 51-2637 ск 21)

від 12 жовтня 2021 року (справа № 663/3390/19, провадження № 51-2098 км 21),

від 14 червня 2022 року (справа 585/3184/20, провадження № 51-5266 км 21),

від 12 грудня 2022 року (справа № 754/11102/20, провадження № 51-3834 ск 22).

Непогодившись із виправдувальним вироком суду, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін. При цьому, вказаний суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Інших доводів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів законність судових рішень, вмотивованість висновків судів, прокурор у касаційній скарзі не навів.

При цьому, Верховний Суд не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність за наведеного прокурором обґрунтування.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 02 серпня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3