ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

адвокатів ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11

цивільного позивача ОСОБА_12

представника цивільного позивача ОСОБА_13

представника цивільного відповідача ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000085 від 13.05.2022 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, розлученого, який має на утриманні одну малолітню дитину, раніше не судимого, на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення перебував на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №2 (м. Кіцмань) Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, -

ЄУНСС №718/2344/22 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_15

Провадження №11-кп/822/202/23 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ст. 286-1 ч.3 КК України

У С Т А Н О В И Л А:

Подані апеляційні скарги і короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2023 року, потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , цивільний позивач ОСОБА_12 та захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подали апеляційні скарги.

Цим вироком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 (сім) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислено з моменту його фактичного затримання, тобто з 14.05.2022 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний - тримання під вартою в Чернівецькій установі виконання покарання №33.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на проведення судових експертиз у кримінальному провадженні на загальну суму 12305 (дванадцять тисяч триста п`ять) грн. 06 коп..

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 відмовлено повністю.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Потерпіла ОСОБА_9 , у своїй апеляційній скарзі вважає вирок занадто м`яким, несправедливим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Зазначає, що замість щирого каяття, обвинувачений ОСОБА_6 навіть в судовому засіданні брехав, що він не був в стані алкогольного сп`яніння, рухався приблизно 70 км/год. по правій стороні, а за 30 метрів побачив, як зустрічний автомобіль у стані заносу рухався на нього. Ці діяння ОСОБА_6 заподіяли її чоловіку ОСОБА_16 тяжкі тілесні ушкодження, несумісні з життям (загибель).

При розгляді даної кримінальної справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено. В дійсності такі обставини, які обтяжують покарання є і передбачені пунктами 5 та 13 ч.1 ст. 67 КК України, і являються очевидними із матеріалів кримінального провадження.

Окрім того вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 є часткове визнання вини та, відповідно щире каяття, проте це твердження суду не вірне, так як обвинувачений ОСОБА_6 не визнав своєї провини повністю та категорично заперечив перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Також, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 мав дієвий намір відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду, в зв`язку з чим зарахував цей намір як одну з обставин, яка пом`якшує покарання. Цим самим судом порушено п.2 ч.1 ст. 66 КК України, адже намір відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду ще не означає, що відбулося добровільне відшкодування завданого збитку, якого в дійсності на даний час немає.

У зв`язку з чим, вважає, що даний вирок не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення і за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість і потребує більш суворого покарання.

Потерпіла ОСОБА_10 у своїй скарзі не заперечуючи кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, вважає вирок районного суду в частині призначення покарання ОСОБА_6 незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням судом Закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Звертає увагу, що вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння значно підвищує ступінь суспільної небезпеки особи винуватого, який грубо порушив Правила дорожнього руху України, дозволив собі вживати спиртні напої, керувати транспортним засобом і наражати на небезпеку оточуючих осіб, в тому числі учасників дорожнього руху.

ОСОБА_6 , будучи на той злощасний день офіцером поліції, мав би перебувати на варті правопорядку, захищати права та свободи наших громадян. Однак грубо порушив чинні законодавчі акти щодо службової діяльності, належної поведінки у суспільстві та побуті, неприпустимі співробітнику поліції вживати спиртні напої під час несення служби, а особливо керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до тяжких непоправних наслідків для потерпілих.

Вказує, що їй завдано непоправної, тяжкої психологічної травми внаслідок загибелі сина ОСОБА_16 , особи молодого віку, чоловіка та батька неповнолітньої дитини.

Зазначені у вироку обставини, які пом`якшують покарання, а саме часткове визнання вини та намір відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду є помилковим і такими, що не відповідає дійсності.

Обвинувачений всіма способами намагався переконати суд у тому, що на час ДТП не перебував в стані алкогольного сп`яніння, хоча від проведення перевірки на стан сп`яніння після вчинення ДТП категорично відмовився, що відповідно викликає недовіру у щирості його каяття та визнання частково вини.

Крім того, згідно п.5 ч.1 ст. 67 КК України, обставиною, яка обтяжує покарання є тяжкі наслідки завдані злочином, тому вважає, що смерть її сина і є тим самим тяжким наслідком, який до того ж є непоправним, а отже ОСОБА_6 слід призначити більш суворе покарання.

Цивільний позивач ОСОБА_12 , у своїй апеляційній скарзі не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, вважає, що зазначений вирок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявленого ним цивільного позову є незаконним та необґрунтованим, ухвалений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки судом неповно було з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно було застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що в даному кримінальному провадженні, під час ДТП було пошкоджено його транспортний засіб, 16.05.2022 року він звернувся до страхової компанії ТДВ «СК Гардіан» з письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. З метою відшкодування завданої шкоди, 27.05.2022 року він звернувся до страхової компанії ТДВ «СК Гардіан» із письмовою заявою про виплату страхового відшкодування.

На момент подачі ним позову, відповідь з страхової компанії про відшкодування завданої шкоди на його адресу не приходила, чим було порушено його права та вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів».

Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №СЕ-19/126-22/3268-AB від 03.06.2022 року, встановлено, що вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 становить 102909,07 грн.. Отже, загальна сума майнової шкоди, завданої йому цивільному позивачу в результаті скоєння відповідачем ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, складає 102909 грн. 07 коп..

Стверджує, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Враховуючи те, що 27.05.2022 р. він звертався до ТДВ «СК Гардіан» із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування, однак на день подання позову ніякої відповіді на його адресу не надійшло, тому не дочекавшись відшкодування шкоди від страхової компанії, він використовуючи своє право, надане Конституцією України, змушений був обрати спосіб захисту, який не заборонений законом, а саме судовий захист своїх прав, тому звернувся в порядку ст. 128 КПК України до суду із даною позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті скоєння злочину, в якій просив суд стягнути з відповідача Страхова компанія ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 102909 грн. 07 коп..

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час, як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії, заява N48778/99).

Однак суд з незрозумілих причин відмовив в задоволенні його позовних вимог.

Захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі вважає оскаржуваний вирок таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, і тому його необхідно змінити, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність та неповноту судового слідства, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та призначенню покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зазначає, що представником державного обвинувачення інкримінується його підзахисному порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило одній потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, а іншому потерпілому смерть.

Тобто стороною обвинувачення необхідно було довести належними та допустимими доказами, як і стан алкогольного сп`яніння, так і порушення Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, проте, на думку сторони захисту, цього зроблено не було.

В першу чергу захист зазначає, що диспозиція статті 286-1 КК України передбачає обов`язкову складову об`єктивної сторони складу даного кримінального правопорушення - «керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а тому без належного доведення вищевказаної необхідної складової, неможливо кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Приймаючи до уваги те, що норма статті 286-1 КК України є бланкетною, то стороні обвинувачення необхідно було застосувати відповідну норму іншого нормативно-правового акту. В даному конкретному випадку було застосовано норму п.2.9а ПДР України.

Звертає увагу суду, що матеріали кримінального провадження не містять будь-якого зазначення, чи хоча б якоїсь кількості проміле, які були б виявленні у ОСОБА_6 , що давало би привід встановити факт алкогольного сп`яніння.

Єдиною обставиною, яку хоч трохи вдалось встановити стороні обвинувачення в ході судового розгляду та досудового розслідування, - є відмова водія ОСОБА_6 , від медичного лікування та відібрання зразків крові одразу після даної дорожньо-транспортної пригоди, госпіталізації та надання первинної медичної допомоги, що органи слідства та прокуратури розцінюють як відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, і як неспростовний безумовний доказ, який підтверджує факт керування обвинуваченим ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`янінні.

За таких обставин орган досудового розслідування, а в подальшому і сторона обвинувачення, вважають відмову ОСОБА_6 від відібрання аналізів, як повноцінний доказ, що підтверджує стан сп`яніння, є просто абсурдною обставиною.

Отже, навіть, якщо умовно припустити, що ОСОБА_6 відмовлявся від відібрання зразків для встановлення стану сп`яніння, то в даному конкретному випадку стороною обвинувачення необхідно було інкримінувати зовсім інший пункт ПДР України, а саме пункт 2.5 ПДР України.

На думку сторони захисту, саме вищевказаний пункт органи досудового розслідування та прокуратури повинні були інкримінувати обвинуваченому ОСОБА_6 , при чому лише після його належного встановлення та доведення, проте цього стороною обвинувачення виконано не було.

Так, стороною обвинувачення зазначається як доказ керування водієм ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, показання лікарів ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які відчули запах алкоголю у водія ОСОБА_6 , почервоніння обличчя, порушення мови. Проте, навіть дані свідки під час допиту в судових засіданнях чітко зазначили, що вони не є фахівцями у галузі судової наркології, не мають спеціальних знань та необхідних для цього навичок, не проходили тематичні курси тощо.

Стверджує, що стороною обвинувачення жодним чином не було доведено необхідну складову об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК України, а саме «керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», факт відмови від проходження медичного огляду і відмови від відібрання біологічних зразків не інкримінований відповідним пунктом ПДР України та взагалі не оформлений належним чином, а тому докази, на які посилається представник державного обвинувачення є непрямими.

За таких обставин, сторона захисту вважає, що кримінально-правова кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 , що викладена в обвинувальному акті та у вироку за ч.3 ст. 286-1 КК України не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду даної справи, та за відсутності кваліфікуючої ознаки - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, дії такого слід перекваліфікувати на ч.2 ст. 286 КК України, оскільки останній вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Окрім цього, сторона захисту звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 повністю визнавав свою вину у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно та повному обсязі відшкодував завдану шкоду потерпілій ОСОБА_19 , добровільно та повному обсязі відшкодував завдану шкоду цивільному позивачу ОСОБА_12 , має на утриманні неповнолітнього сина, позитивно характеризується за місце проживання та місцем роботи.

Також ОСОБА_6 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин вперше, має ряд заслуг перед Україною, брав активну участь у бойових діях на Сході України, має нагороди, й ряд інших пом`якшуючих обставин.

Таким чином, детальне та всебічне вивчення даних про особу обвинуваченого та вчинений ним злочин, сторона захисту вважає, таким що в даному випадку можливо зробити висновок про перспективу виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

Потерпіла ОСОБА_9 у своєму запереченні на апеляційну скаргу сторони захисту в інтересах ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , вважає її необґрунтованою і безпідставною, зважаючи на наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, відповідно до яких суд прийшов до вірного висновку про керування обвинуваченим транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, які спричинили смерть її чоловіку.

Цивільний відповідач ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» у своєму запереченні на апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_12 стверджує, що вимоги позивача про відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням автомобіля, є такими, що заявлені передчасно, оскільки відсутні підстави для захисту його порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів, між сторонами відсутній спір з цього приводу. Поряд з цим вважає, що розмір вимог, заявлений до відловідача-2, є необґрунтованим та визначеним з порушенням приписів Закону України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,» про що також обґрунтовано зауважив суд першої інстанції при вирішенні цивільного спору.

Представник цивільного позивача ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 у своїй відповіді на заперечення цивільного відповідача ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на апеляційну скаргу ОСОБА_12 (цивільного позивача) вважає, що дане заперечення є необґрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

13.05.2022 р. приблизно о 20 год. 00 хв., водій ОСОБА_6 , будучи працівником правоохоронного органу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, маючи звання «старший лейтенант поліції», обіймаючи відповідно до наказу ГУНП в Чернівецькій області №126 о/с від 29.04.2022 посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №2 (м. Кіцмань) Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, нехтуючи вимогами п.2.9 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі за текстом Правила), а саме перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку і координувати власні дії, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz ML 270 CDI», номерний знак НОМЕР_2 , в якому перебували пасажири ОСОБА_20 на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_21 на задньому сидінні з правого боку та ОСОБА_19 , яка знаходилася на задньому сидінні з лівого боку, у світлу пору доби, за відсутності опадів, рухаючись з невстановленою досудовим розслідуванням швидкістю, але не менш ніж 66,96…67,95 км/год., яка є мінімальною, не враховуючи кінетичної енергії, витраченої на пошкодження транспортного засобу під час зіткнення, по правій смузі руху автодороги М-19 сполученням «Доманово Ковель Чернівці Тереблече», з асфальтобетонним дорожнім покриттям, що знаходилося в сухому і чистому стані, поза межами населеного пункту, зі сторони с. Мамаївці Чернівецької області в напрямку м. Кіцмань Чернівецької області.

Продовжуючи за наведених обставин рух, наближаючись до 478 км + 130 м вищевказаної автодороги М-19, поза межами населеного пункту, зі сторони с. Мамаївці Чернівецької області в напрямку м. Кіцмань Чернівецької області, водій ОСОБА_6 , нехтуючи вимогами п.п.1.3, 1.5, 2.3 (б,д) Правил, якими його, як учасника дорожнього руху, зобов`язано знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємо ввічливим, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а також загрозу життю і здоров`ю громадян, зокрема, діючи з необережності, будучи злочинно самовпевненим у безпечності своїх дій та, маючи реальну можливість передбачити настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння і передбачаючи їх, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, порушуючи вимоги п.10.1. Правил, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, також порушуючи п.11.3. Правил, відповідно до якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, а також в порушення п.12.6 (ґ), п.12.9 Правил, перевищив максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, здійснив виїзд за межі своєї смуги руху, виїхавши на зустрічну смугу, визначену для руху зі сторони м. Кіцмань в напрямку с. Мамаївці, де допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з передньою лівою частиною автомобіля марки ««Volkswagen Golf», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_16 , який рухався зазначеною автодорогою у зустрічному для ОСОБА_6 напрямку зі сторони м. Кіцмань в напрямку с. Мамаївці в межах своєї смуги руху.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, тобто зіткнення згаданих транспортних засобів, пасажирка автомобіля марки «Mercedes-Benz ML 270 CDI», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження, у виді закритого поперечного перелому лівої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням уламків по ширині та довжині, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, як таке, що призвело до тривалого розгляду здоров`я.

Окрім цього, внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Volkswagen Golf», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких, що небезпечні для життя та перебувають у прямому-причинному зв`язку із його смертю, що настала на місці події від зовнішньої та внутрішньої кровотечі, яка виникла в результаті отриманої при житті політравми із численними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, а саме ОСОБА_16 заподіяно наступні тілесні ушкодження:

?Синці: в ділянці верхньої повіки правого ока, в кількості 2-х; в ділянці нижньої повіки лівого ока; в лівій надплечовій ділянці, в кількості 6-ти; у верхній третині на передній поверхні лівого плеча, в кількості 3-х; на передній поверхні у верхній третині лівого стегна, в кількості 7-ми; у верхній та середній третинах лівої гомілки, в кількості 7-ми,; на тильній поверхні лівої стопи, в кількості 12-ти; на передній поверхні в середній третині правої гомілки з переходом на задню її поверхню, в кількості 6-ти; у верхній третині на внутрішній поверхні лівої гомілки; у нижній третині правого стегна на передній поверхні, в кількості 7-ми; на передній поверхні у верхній третині правого стегна, в кількості 4-х; на передній поверхні грудної клітки справа в проекції нижнього краю реберної дуги, в кількості 6-ти.

?Садна: на передній поверхні правого передпліччя, у всіх третинах; на тильній поверхні правої кисті із переходом на нижню та середню третину передньої поверхні правого передпліччя в чисельній кількості; в лівій надплечовій ділянці з переходом на ліву плечову ділянку у верхній третині, в чисельній кількості; на лівій бічній поверхні тулуба від передньо-підпахової до задньо-підпахової лінії, в чисельній кількості; на лівій бічній поверхні тулуба в нижній третині, в кількості 8-ми; на передній поверхні в нижній третині лівого стегна, в чисельній кількості; на задній поверхні у верхній третині лівого стегна, в чисельній кількості; на передній лівій колінній ділянці, в чисельній кількості; на передній поверхні у середній третині лівої гомілки, в кількості 15-ти; на тильній поверхні лівої стопи, в кількості 5-ти; на передній поверхні в середній та нижній третинах правої гомілки, в чисельній кількості; на задній поверхні правої гомілки у всіх третинах, в кількості 12-ти; на передній правій колінній ділянці, в кількості 4-х; на передній поверхні в середній третині правого стегна, в кількості 4-х; на поперековій ділянці по центру.

?Рани: на передній поверхні у ділянці кореня статевого члену; на тильній поверхні правої кисті; на тильній поверхні проксимальної фаланги 2-го пальця правої руки; на тильній поверхні проксимальної фаланги 3-го пальця правої кисті; на задній поверхні в нижній третині правого передпліччя; на тім`яній ділянці по центру; на лобній ділянці по центру; на лобно-тім`яній ділянці зліва.

?Крововиливи: в сполучнотканинну оболонку лівого ока в ділянці зовнішнього кута; в м`які тканини волосяної частини голови з боку внутрішньої їх поверхні; в судинно-нервові пучки обох нирок в ділянці воріт; в навколопідшлункову жирову клітковину в ділянці тіла; в лівий колінний суглоб; в м`які тканини попереку справа у проекції L1-L4 від задньопідпахвової до прихребтової лінії; у м`які тканини довкола всіх вищеописаних переломів.

?Розрив грудного відділу аорти у ділянці переходу дуги в низхідний відділ.

?Розриви внутрішніх органів: легенів, капсули та паренхіми печінки, капсули та паренхіми селезінки, серцевої сумки, серця; паріетальної плеври; міжреберних м`язів у 1-му та 2-му міжреберних проміжках.

?Розриви суглобових сумок: лівого грудинно-ключичного з`єднання; тазу: розрив лонного симфізу та правого крижово-клубового з`єднання.

?Переломи: кісток носа; кісток основи та склепіння черепа; тіла грудини; переломи ребер справа; переломи ребер зліва; перелом груднини у ділянці першого міжреберного проміжку; лівої лопатки; лівої стегнової кістки; правих мало- та великогомілкової кісток;

?Дефект тканини лівої верхньої кінцівки від верхньої третини лівого плеча до середньої третини лівого передпліччя.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер на місці події.

З огляду на наведене, своїми діями, водій ОСОБА_6 порушив наступні вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме зазначені у пунктах:

1.3. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

12.6 (ґ). Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, транспортним засобам дозволяється рух із швидкістю на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.;

12.9 (б). Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31.

Вище переліченні порушення Правил, допущенні водієм автомобіля «Mercedes-Benz ML 270 CDI», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , перебувають у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді заподіяння ОСОБА_19 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та заподіяння ОСОБА_16 тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 286-1 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Адвокати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали подану ними апеляційну скаргу й наполягали на її задоволенні з підстав зазначених в ній. Просили змінити вирок районного суду та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.3 ст. 286-1 КК України на ч.2 ст. 286 КК України. Призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 286 КК України на підставі ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк. Апеляційні вимоги цивільного позивача ОСОБА_12 задовільнити повністю, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Обвинувачений ОСОБА_6 наголосив, що щиросердечно розкаюється, та нажаль, вже нічого змінити він не може. В останньому слові обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до потерпілих і щиро попросив вибачення.

Прокурор вважав вирок районного суду законним, обґрунтованим та доведеним, дії обвинуваченого ОСОБА_6 вірно кваліфікованими, як і обрану останньому міру покарання, яка є достатньою для його виправлення, а тому прохав апеляційні вимоги потерпілих та сторони захисту обвинуваченого залишити без задоволення. В задоволенні апеляційних вимог цивільного позивача також просив відмовити, вважаючи їх неналежними та недоведеними. А отже, вважав, що вирок районного суду слід залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 та в її інтересах представник ОСОБА_11 наполягали на задоволенні їх апеляційних вимог та потерпілої ОСОБА_9 , так як вони втратили дорогу їм людину. Просили ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 7 років, а в іншій частині вирок залишити без змін. Щодо задоволення апеляційних вимог сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просили відмовити, а апеляцій скаргу цивільного позивача залишили на розсуд суду.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу та потерпілої ОСОБА_10 , просила скасувати вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_6 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 7 років. Апеляційну скаргу цивільного позивача потерпілого ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 просила залишити без задоволення, вважаючи їх необґрунтованими та не доведеними.

Цивільний позивач ОСОБА_12 та в його інтересах представник ОСОБА_13 наполягали на задоволенні їх апеляційних вимог. Прийняти рішення, яким задовільнити цивільний позов та стягнути з відповідача ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь цивільного позивача матеріальну шкоду в розмірі 100909 грн. 07 коп.. Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили залишити без задоволення, а апеляційні вимоги сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовільнити.

Представник цивільного відповідача ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» ОСОБА_14 зазначив, що обґрунтованих та вмотивованих заперечень щодо незаконності висновків суду першої інстанції у цій частині апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_12 не містить. Натомість, доводи, наведені у апеляційній скарзі, зводяться до звичайної незгоди з ухваленим рішенням, що не може слугувати підставою для його зміни чи скасування, а тому просив вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Встановивши обставини справи та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг учасників провадження, заслухавши обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах адвокатів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та в інтересах останньої представника адвоката ОСОБА_11 , цивільного позивача ОСОБА_12 і його представника адвоката ОСОБА_13 , представника цивільного відповідача ОСОБА_14 , міркування прокурора щодо заявлених апеляційних вимог сторонами, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи апелянтами, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 щодо перекваліфікації дій останнього з ч.3 ст. 286-1 КК України на ч.2 ст. 286 КК України та призначення покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

При перевірці вироку суду І інстанції, колегією встановлено, що районним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч.3 ст. 286-1 КК України, висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви, згідно з вимогами ст. 374 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового засідання та технічного запису судового розгляду, судом досліджені всі обставини, які могли мати значення для справи, тому твердження сторони захисту в апеляції, що судом не отримано достатніх та беззаперечних доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу й колегія суддів погодитись з ними не може. Ці заперечення проти звинувачення детально розглядалися судом першої інстанції і спростовані наведеними у вироку доказами.

Ретельно перевіривши доводи захисту, колегія суддів звертає увагу, що адвокат ОСОБА_7 саме заперечує факт перебування та керування транспортним засобом його підзахисним ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння та не заперечує порушення пунктів ПДР України, які фактично перебувають в прямому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, перевіряючи доводи сторони захисту саме в частині заперечення керування ОСОБА_6 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, колегія виходить з наступного.

Відповідальність за ч.3 ст. 286-1 КК України настає, коли діяння, передбачені частиною першою цієї статті (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції), вчинені в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Так, ст. 286 КК України та ст. 286-1 КК України є бланкетними, при вирішенні питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності за цими статтями потрібно звертатися до нормативних актів, які регламентують порядок дорожнього руху та експлуатації механічного транспорту. Основним нормативним актом у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху є ПДР, які затверджені Постановою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 р..

На це звертає увагу Постанова ВСУ №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Пунктом 3 цієї Постанови встановлено, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286 - 288, 415 КК, слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, є самостійними діяннями, і суди мають ураховувати це при постановленні рішень у таких справах.

Проте, п.2.5 та п.2.9а ПДР України відносяться до розділу 2 ПДР України, яким встановлено обов`язки та права водіїв механічних транспортних засобів, та які не відносяться до порушень правил безпеки дорожнього руху та правил експлуатації транспортних засобів, які є причинним зв`язком з настанням ДТП.

За таких обставин, твердження сторони захисту, що органом досудового слідства застосовано норму п.2.9а ПДР України та не застосовано п.2.5 ПДР України, не заслуговують на увагу суду. Так як сама стаття 286-1 КК України встановлює відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння, тобто факт перебування особи в стані сп`яніння доводити немає необхідності.

Більше того, норми кримінального процесуального законодавства також не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння тими чи іншими доказами, вони підлягають саме доказуванню та оцінці, відповідно до ст. 84, 92, 94 КПК України, а отже доводи апелянта про те, що слідчий мав керуватися Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або …, не можуть бути взяті судом до уваги.

Поряд з цим, доводи адвоката в цій частині також не підтверджені належними та допустимими доказами але спростовуються матеріалами справи. Вина його підзахисного ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України підтверджується доказами, дослідженими районним судом і покладеними суддею в основу вироку, яким надана належна юридична оцінка та перевірені апеляційною інстанцією, зокрема:

- показами свідка ОСОБА_17 , яка працює лікарем у лікарні ШМД м. Чернівці, та під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що 13.05.2022 р. близько 21 год. викликали лікарів у приймальне відділення й почали працювати з пацієнтом. Було чути запах алкоголю з порожнини рота ОСОБА_6 , а також виявлено почервоніння обличчя та порушення мови, хоча це могло бути наслідком стресу. Однак, ОСОБА_6 неодноразово відмовлявся здавати аналіз крові та сечі мотивуючи тим, що так йому сказав адвокат;

- свідок ОСОБА_18 лікар-травматолог ЛШМД під час допиту в районному суді пояснив, що ОСОБА_6 в агресивній формі відмовлявся від допомоги, а саме від знеболення, здачі аналізів, тощо. Була агресія, почервоніння обличчя, запах алкоголю з порожнини рота. У нього були переломи, проте ОСОБА_6 мислив тверезо. Також свідок зазначив, що він не є лікарем-наркологом;

- висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_6 №658 мд від 23.09.2022 р. - 13.05.2022 о 22:05 ОСОБА_6 доставлено до ЛШМД, при огляді лікарями неодноразово зафіксовано неадекватну поведінку хворого, виражений запах алкоголю з рота та відмову від здачі аналізів, в тому числі забору крові (т.3 а.с.167-169);

- постановою прокурора про примусове відібрання біологічних зразків (крові та сечі) від 13.05.2022 р., в якій зафіксовано відмову ОСОБА_6 у наданні біологічних зразків (т.1 а.с.127-128) та відеозаписом до неї, на якому відображено факт відмови останнього від надання біологічного середовища (т.1 а.с.118).

Таким чином, суддя районного суду обґрунтовано поклав вказані докази в основу доведеності вини ОСОБА_6 в керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння в момент ДТП, а покази інших свідків у цій частині оцінив критично через їхні робочі чи особисті відносини з ОСОБА_6 , а також інші об`єктивні обставини.

Отже, підстав сумніватися у правдивості й достовірності показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у колегії суддів немає, зважаючи на те, що останні є професійними лікарями, були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, чітко зазначили, що з порожнини рота ОСОБА_6 було чутно запах алкоголю. Що ж стосується таких ознак, як почервоніння обличчя та порушення мови у ОСОБА_6 , то такі ознаки дійсно могли бути наслідком стресу в момент ДТП, однак запах алкоголю з порожнини рота є нічим іншим, як фактом вживання алкоголю обвинуваченим, про що і вказували свідки під час допиту в суді.

Більше того, ОСОБА_6 будучи старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції відділення поліції №2 (м. Кіцмань) Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, достеменно знаючи про заборону керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, порядок проходження та наслідки відмови від огляду на стан сп`яніння, обов`язок водія пройти огляд на визначення стану сп`яніння за наявності для того підстав, зокрема, у разі скоєння ДТП, свідомо, задля уникнення суворішого покарання, відмовився від надання зразків крові та сечі, що в свою чергу свідчить про умисел обвинуваченого приховати факт перебування в стані алкогольного сп`яніння. На уточнююче питання судді, обвинувачений ОСОБА_6 не зміг відповісти, чому він не пройшов огляд на стан сп`яніння та відмовся від відібрання біологічного середовища.

Твердження адвоката ОСОБА_7 в інтересах підзахисного ОСОБА_6 щодо відсутності в матеріалах справи висновку експерта та інших документів, які б беззаперечно вказували на факт керування обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, а підзаконні нормативно-правові акти (про які зазначає адвокат у апеляційній скарзі) не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України у стані алкогольного сп`яніння, шляхом дослідження всієї сукупності доказів.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні пояснення та докази щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України. Натомість, стороною захисту та самим обвинуваченим, жодним чином не спростовано доказів прокурора в протилежному, тобто що ОСОБА_6 не перебував та не керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, які можуть бути підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Версія захисту, що ОСОБА_6 не перебував та не керував транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння, не можуть бути взяті до уваги з огляду на вищевказані докази.

Згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, доказування тих чи інших обставин злочину часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Згідно з судовою практикою ЄСПЛ, «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, поза розумним сумнівом, що ОСОБА_6 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 286-1 КК України, і це підтверджено сукупністю переконливих, чітких, не спростованих і узгоджених між собою доказів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.3 ст. 286-1 КК України на ч.2 ст. 286 КК України та призначення йому покарання на підставі ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк на підстав ст. 75 КК України, як про те апелює сторона захисту в інтересах свого підзахисного.

Що стосується апеляційних вимог потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а саме у вигляді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 7 років, то суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Щодо міри покарання обраної обвинуваченому ОСОБА_6 , то на думку апеляційного суду та виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що обираючи ОСОБА_6 покарання, суд зважив на характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів, та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 10 років.

Також судом взято до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення перебував на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №2 (м. Кіцмань) Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, є учасником бойових дій та має ряд відомчих нагород, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, має неповнолітнього сина, відшкодував правничі витрати, франшизу та моральну шкоду цивільному позивачу. Також мав дієвий намір відшкодувати потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заподіяну шкоду, шляхом внесення коштів на рахунок в АТ «Укрпошта», проте останні відмовилися від отримання грошових коштів, про що надали суду апеляційної інстанції відповідь з Укрпошти (а/п.5,6 тома 3).

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 судом віднесено часткове визнання вини та щире каяття, статус учасника бойових дій, відшкодування шкоди цивільному позивачеві та дієвий намір відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Слід зазначити, що в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 щиро шкодував, що так сталося, щиросердечно розкаявся та попросив вибачення у потерпілих.

Твердження потерпілих щодо не врахування судом таких обтяжуючих обставин, як спричинення тяжких наслідків та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до п.5, п.13 ч.1 ст. 67 КК України, не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги.

Оскільки дії, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , передбачені ч.3 ст. 286-1 КК України, містять такі кваліфікуючі ознаки, як спричинення тяжких наслідків (в даному випадку смерть) та вчинення діяння у стані алкогольного сп`яніння, не можуть ураховуватися судом як обставини, що обтяжують покарання і випадки спричинення злочином тяжких наслідків, якщо вони передбачені в диспозиції статті Особливої частини КК як ознака злочину, що визначає (впливає на) його кваліфікацію (ВВСУ №10. - С. 20-21, 29).

Зваживши всі наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 років, яке забезпечить виконанню завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, як про те апелюють потерпілі, зокрема і з врахуванням бездоганної поведінки підсудного до скоєння злочину з необережності, та пом`якшення покарання шляхом застосування ст. 69 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України, як про те просив захист (у разі перекваліфікації дій з ч.3 ст. 286-1 КК України на ч.2 ст. 286 КК України), оскільки воно не слугуватиме покаранню, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, яке може сприяти виникненню та формуванню у нього думки щодо вседозволеності, відчуття безкарності та неповаги до норм чинного законодавства, яке охороняє суспільні інтереси.

Переглядаючи рішення суду в межах апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_12 , колегія суддів прийшла до висновку, що доводи останнього та його представника ОСОБА_13 в суді апеляційної інстанції щодо задоволення поданого ними цивільного позову та стягнення з цивільного відповідача Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь цивільного позивача ОСОБА_12 страхового відшкодування в розмірі 100909 грн. 07 коп., заслуговують на увагу суду, враховуючи наступне.

Так, відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Зазначених вимог закону при вирішенні цивільного позову ОСОБА_12 до страхової компанії ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 102909 грн. 07 коп. у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , районним судом дотримано не було.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В свою чергу, страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування. Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вчиненої ОСОБА_6 , яка мала місце 13 травня 2022 року, позивачу ОСОБА_12 було завдано збитків, які полягають в пошкодженні його транспортного засобу - автомобіля марки «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску.

Тобто, між цивільним позивачем ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_6 виникли деліктні зобов`язання із завданням шкоди внаслідок ДТП. У той же час, між обвинуваченим ОСОБА_6 та страховою компанією ТДК «Страхова компанія «Гардіан» існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхові відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Положеннями ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений вказаним Законом порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст. 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст. 35 Закону, передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.

Водночас, у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі не звернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа №465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 повністю, виходив з того, що відповідне рішення, яким суд встановлює винуватість певної особи, у вчинення ДТП, за наслідками якої ОСОБА_12 як власник майна зазнав матеріальних збитків, на момент розгляду даного кримінального провадження законної сили не набрало, а тому суд вважає, що ТДВ «Страхова компанія «Гардіан»» не порушувала права цивільного позивача ОСОБА_12 на отримання суми страхового відшкодування. Вважав вимоги останнього про відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням автомобіля, такими, що заявлені передчасно, оскільки відсутні підстави для захисту його порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів, між сторонами відсутній спір з цього приводу.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитися не може, оскільки як наведено вище, саме за потерпілим залишається право вибору способу звернення за захистом своїх прав (із заявою до страхової компанії чи з позовом до суду).

Водночас, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього.

Статтею 22 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законний інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Наведена норма узгоджується із статтею 12 ЦПК України якою передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час апеляційного розгляду, представник ТДК «Страхова компанія «Гардіан» не реалізував надане йому законом право на подання суду доказів та доведення своєї позиції, адже не надав суду доказів, які б підтверджували ті обставини, на які посилається страхова компанія, а тому колегія суддів виходить із тих доказів, що наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Стаття 979 ЦК України передбачає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою відшкодування шкоди, цивільний позивач ОСОБА_12 звернувся з цивільними позовами в межах даного кримінального провадження та змінюючи свої позовні вимоги, остаточно просив стягнути з ТДК «Страхова компанія «Гардіан» матеріальну шкоду в сумі 102909 грн. 07 коп..

При цьому ОСОБА_12 13.05.2022 року звертався до ТДК «Страхова компанія «Гардіан» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду за участю обвинуваченого ОСОБА_6 (а/п 75 тома1).

27 травня 2022 року ОСОБА_12 звертався з заявою про виплату страхового відшкодування до ТДК «Страхова компанія «Гардіан», однак відповіді від страхової не отримав (а/п76 тома ).

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/126-22/3268-АВ від 03.06.2022 р., ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску станом на 13 травня 2022 року могла становити 102909 грн. 07 коп.. Вартість матеріального збитку завданого власнику вказаного автомобіля становить 102909,07 грн, що дорівнює його ринковій вартості (а/п 78-94 тома 1).

Згідно Полісу обов`язкового страхування №ЕР-205613508 транспортний засіб позивача «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 на день вчинення кримінального правопорушення (ДТП) був застрахований у ПАТ «HACK «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а/п 73,74 т. 1)

Відповідно до Полісу обов`язкового страхування №АР5737282 транспортний засіб відповідача «Mersedes-Benz ML270CDI» номерний знак НОМЕР_3 на день вчинення кримінального правопорушення (ДТП) був застрахований у ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» (а/п 75 тома1д/с).

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/126-22/3268-АВ від 03.06.2022 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, становить 1500229,97 грн..

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, так як його ремонт є економічно необґрунтованим.

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/126-22/3268-АВ від 03.06.2022 р. вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, становить 102909,07 грн.,

Проте, п.12.1. ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Окрім того, згідно усталеної судової практики щодо розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Ураховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання цивільного позову, а апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню. У задоволенні апеляційних вимог сторони захисту та потерпілих слід відмовити.

Керуючись ч.2 ст. 376, 127, 128, 404, 405, 407, 408, ч.2 ст. 409, 414, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.3 ст. 286-1 КК України змінити в частині вирішення питання цивільного позову.

Цивільний позов ОСОБА_12 задовольнити частково.

Стягнути з цивільного відповідача - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (01032, м. Київ вул. Саксаганського, 96) на користь цивільного позивача ОСОБА_12 страхове відшкодування в розмірі 100 909 грн. 07 коп. (сто тисяч дев`ятсот дев`ять гривень 07 копійок).

Пошкоджений автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Golf» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, власником якого є ОСОБА_12 передати у власність цивільному відповідачу Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (01032, м. Київ вул. Саксаганського, 96), після сплати Товариством страхового відшкодування.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3