КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/6481/21 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1325/2023
Категорія - ч. 1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року в кримінальному провадженні №0000437 стосовно обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України

ОСОБА_10 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Коломна Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Цим же вироком вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд у вироку встановив, що ОСОБА_10 разом із колишньою співмешканкою ОСОБА_13 23 лютого 2021 року у вечірній час доби знаходилися за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Цього ж дня, близько 23 год 20 хв, до свого місця проживання, а саме до квартири АДРЕСА_3 , прийшов син ОСОБА_13 - неповнолітній ОСОБА_8 , з яким у ОСОБА_10 в приміщенні кухні виник словесний конфлікт на ґрунті тривалих неприязних стосунків з приводу відносин останнього з ОСОБА_13 .

Під час цього конфлікту ОСОБА_10 обурила поведінка неповнолітнього ОСОБА_8 , який вимагав його покинути приміщення квартири.

Далі потерпілий ОСОБА_8 під час конфлікту, намагаючись вигнати з квартири ОСОБА_10 , близько 23 год 30 хв на кухні квартири наніс кулаками рук декілька ударів в різні частини тіла ОСОБА_10 . Після чого з метою продовження нанесення ударів ОСОБА_8 взяв в руку кухонну дощечку. В цей час ОСОБА_10 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перевищив межі необхідної оборони, схопив лівою рукою лежачий поруч на столі кухонний ніж, яким одразу наніс один цілеспрямований удар в область черева неповнолітньому ОСОБА_8 , спричинивши останньому наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення живота - рану на передній черевній стінці, у правій здухвинній ділянці (0,2x1,0 см), від якої відходить рановий канал, який проникає в черевну порожнину, формує отвір у парієнтальній очеревині правої мезогастральної ділянки (розміром 3,0x2,0 см), з гематомою великого сальника та наявністю кількості рідкої крові в черевній порожнині, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині покарання та пом`якшити йому призначене судом першої інстанції покарання.

В обґрунтування своїх вимог звертає увагу на відсутність у нього приводів до поліції, наявність офіційного працевлаштування, перебування на його утриманні хворої матері, визнання вини та щире каяття.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

За позицією прокурора, висунуте згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не дивлячись на те, що обвинувачений на стадії судових дебатів змінив своє відношення до вини та висунув іншу версію подій, які відбувались 23 лютого 2021 року, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема даними: протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 24 лютого 2021 року від матері неповнолітнього потерпілого ОСОБА_13 ; протоколу затримання ОСОБА_10 в порядку ст. 208 КПК України; протоколів проведених слідчих експериментів з ОСОБА_10 , потерпілим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_13 , а також відеозаписами цих слідчих дій; висновку судово-медичної експерта №042/1-137-2021.

Як вважає прокурор, при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків по суті обвинувачення, суд не зазначив у вироку, чому взяв до уваги показання обвинуваченого в суді 17 серпня 2021 року і відкинув показання, надані ним 09 квітня 2021 року, а також не надав належну оцінку іншим доказам по справі, які в своїй сукупності підтверджують факт того, що в момент нанесення удару ножем відносно обвинуваченого не було будь-яких посягань з боку потерпілого. Більш того, жоден із допитаних осіб під час досудового розслідування не демонстрував та не зазначав про намагання потерпілого нанести удар кухонною дощечкою ОСОБА_10 . Отже висновок суду про наявність у обвинуваченого стану необхідної оборони і подальші дії з перевищенням її меж не підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами.

Крім того, прокурор посилається на те, що дійшовши висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_10 на ст. 124 КУпАП, суд у вироку не навів обвинувачення, яке визнав доведеним, вибірково послався на окремі обставини вчинення злочину, яким не надав відповідної оцінки, оскільки не дослідив питання відповідності чи невідповідності знаряддя захисту і нападу, не встановив факт нанесення потерпілим тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , їх кількості та локалізації, механізму їх спричинення, характеру небезпеки, що загрожувала ОСОБА_10 , обставинам, що могли вплинути на реальне співвідношення сил неповнолітнього потерпілого, якому протистояли дві доросли особи, їхні фізичні дані, раптовості нападу, неготовності до його відбиття та іншим факторам. При цьому під час судового розгляду було встановлено, що фактично ситуація, яка передувала нанесенню тілесних ушкоджень потерпілому, не була для ОСОБА_10 такою, що загрожувала життю та здоров`ю, та не потребувала використання нетипових шляхів її вирішення. В руках у потерпілого не було жодного предмету, який би створював небезпеку для обвинуваченого, ніщо не перешкоджало ОСОБА_10 вийти із квартири з метою уникнення конфлікту, але він цього не зробив, а навпаки, діючи умисно і усвідомлюючи свої дії, взяв ніж і наніс ним удар в живіт потерпілого. Таким чином, суд належним чином не обґрунтував свої висновки щодо наявності підстав для застосування ч. 3 ст. 36 КК України, в той час як доказами по справі доводиться обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який підтримав подану стороною обвинувачення апеляційну скаргу та заперечував щодо апеляційного прохання обвинуваченого; пояснення обвинуваченого і захисника на підтримку поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо апеляційної скарги прокурора; частково дослідивши за клопотанням прокурора докази у провадженні; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирішуючи питання про достатність доказів, установлених під час змагального судового розгляду, для визнання особи винуватою, суди мають керуватися вимогами частин 2, 4 ст. 17 КПК України, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь. Така позиція узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України.

Як убачається з матеріалів провадження, досудовим розслідуванням було встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_10 та неповнолітнім ОСОБА_8 23 лютого 2021 року в приміщенні кухні за місцем проживання потерпілого виник словесний конфлікт на ґрунті тривалих неприязнених стосунків з приводу відносин обвинуваченого з матір`ю потерпілого ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_8 вимагав, щоб ОСОБА_10 покинув приміщення квартири і така поведінка обурила останнього, тому обвинувачений схопив кухонний ніж, який знаходився на столі поруч із ним та наніс один удар в область черева неповнолітньому ОСОБА_8 , чим заподіяв йому тяжке тілесне ушкодження.

Такі дії ОСОБА_10 досудовим розслідуванням кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Суд першої інстанції за результатами оцінки безпосередньо досліджених під час судового розгляду доказів не погодився з наведеною вище правовою кваліфікацією кримінального правопорушення та керуючись повноваженнями, визначеними ст. 337 КПК України, кваліфікував дії ОСОБА_10 за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з перевищенням меж необхідної оборони.

Цей висновок, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції зробив з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин провадження, з ретельним дослідженням та перевіркою доказів під час судового розгляду, які оцінені відповідно вимог до ст. 94 вказаного Кодексу.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильної кваліфікації судом першої інстанції дій обвинуваченого за ст. 124 КК України, оскільки, як вважає прокурор, фактичні обставини, встановлені під час розгляду справи, дають підстави для визнання ОСОБА_10 винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України, є непереконливими.

Так, суд у вироку проаналізував усі докази у кримінальному провадженні, а саме:

показання потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив, що ОСОБА_10 був співмешканцем його матері ОСОБА_13 , і спочатку між ними були добрі стосунки, але коли між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 почалися конфлікти, він заступався за матір. Приблизно за два тижні до 23 лютого 2021 року між матір`ю та ОСОБА_10 виник черговий конфлікт, тому він попросив обвинуваченого заспокоїтися, проте останній цього не зробив та між ними зав`язалася сутичка, під час якої він побив та вигнав з квартири ОСОБА_10 23 лютого 2021 року він перебував на тренуванні з тайського боксу, коли йому зателефонувала мати і повідомила, що у них в гостях ОСОБА_10 . Він був проти стосунків між матір`ю та ОСОБА_10 і не хотів, щоб він повертався жити в їх квартиру, тому після тренування зателефонував матері та попросив, щоб ОСОБА_10 пішов, бо знову буде бійка. Матір сказала, що вони помирилися і все буде нормально. Коли він прийшов додому приблизно о 23 год 30 хв, матір та обвинувачений перебували на кухні. Він попросив ОСОБА_10 піти, на що дав йому 20 хвилин, але матір знову сказала, що все добре. Він пішов у кімнату, переодягнувся, поговорив із товаришем по телефону, та повернувся на кухню, де знову попросив обвинуваченого піти і дуже розлютився що він цього не робить. Останній захотів поговорити, просив заспокоїтися, але він (потерпілий) сказав, що зараз його заспокоїть, і ще більше розлютився. Він став біля столу, обпершись кулаками на стіл, в той час як обвинувачений сидів. Під час розмови ОСОБА_10 казав, що у нього з матір`ю налагоджуються стосунки, але він (потерпілий) сказав, що не вірить йому, що він повинен піти, після чого двічі вдарив ОСОБА_10 по обличчю, тому останній впав зі стільця, а коли піднімався, то він, відштовхнувши матір, яка намагалася відтягнути його, обійшов стіл та наніс ОСОБА_10 ще 6-7 ударів руками по голові, а потім схватив дошку для нарізки, якою замахнувся, щоб нанести черговий удар, бо хотів сильніше побити обвинуваченого, та в цей момент відчув різкий біль, побачив слід від удару ножем та сказав матері, що ОСОБА_10 його підрізав, пішов до кімнати та викликав поліцію;

показання свідка ОСОБА_13 , які узгоджуються з показаннями потерпілого щодо обставин, які передували конфлікту між її сином та співмешканцем ОСОБА_10 , а також щодо подій, які відбувалися 23 лютого 2021 року на кухні її квартири, де син вимагав, щоб ОСОБА_10 пішов з квартири, а вона хотіла їх помирити. Коли син почав наносити удари руками по голові ОСОБА_10 , спочатку намагалася їх розборонити, відштовхувала сина, а потім, коли син замахнувся дощечкою в бік ОСОБА_10 , але відійшов від нього, зрозуміла, що ОСОБА_10 наніс ножове поранення сину, хоча самого удару вона не бачила;

показання обвинуваченого ОСОБА_10 , які узгоджуються з показаннями потерпілого та свідка щодо розвитку подій, які передували цьому та відбувалися 23 лютого 2021 року на кухні в квартирі, де проживали колишня його співмешканка із сином, котрий також пояснив, що потерпілий наніс йому 6-10 ударів кулаками в обличчя і в цей час вийти із кухні він вже не міг, бо ОСОБА_13 стояла біля виходу, а коли потерпілий замахнувся дошкою для нарізки овочів, то він (обвинувачений), захищаючись від ударів потерпілого, взяв кухонний ніж, який лежав на столі, та вдарив ним потерпілого в живіт;

показання свідка ОСОБА_14 - інспектора патрульної поліції, який прибув до квартири потерпілого за викликом та повідомив в суді, що ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння, був агресивним, тілесних ушкоджень у нього він не побачив, а потерпілий мав ножове поранення;

дані, відображені у протоколі огляду місця події від 24 лютого 2021 року, щодо обстановки в квартирі АДРЕСА_3 та безпосередньо на кухні, та відомості щодо вилучення речових доказів, у тому числі знаряддя злочину - ножа (т.1 а.с. 118-128);

висновки судово-медичної експертизи №042/1-137-2021 від 18 березня 2021 року, відповідно до яких під час первинно відомого звернення 23 лютого 2021 року о 23.59 по медичну допомогу, у ОСОБА_8 (з урахуванням даних проведеного оперативного втручання), клінічними лікарями було виявлено наступне тілесне ушкодження: проникаюче колото-різане поранення живота - рана на передній черевної стінці, у правій здухвинній ділянці (2,0x1,0 см), від якої відходить рановий канал, який проникає в черевну порожнину, формує отвір у парієнтальній очеревині правої мезогастральної ділянки (розміром3,0x2,0 см), з гематомою великого сальника та наявністю незначної кількості рідкої крові в черевній порожнині. Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилися за рахунок ударної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (на кшталт ножа). За ступенем тяжкості вказане тілесне ушкодження, а саме проникаюче колото-різане поранення живота відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя). Виявлене тілесне ушкодження могло утворитися за обставин, повідомлених під час допиту та слідчого експерименту, як потерпілим, так і підозрюваним (т.1 а.с. 131-138);

висновки експерта №091-79-2021 від 07 травня 2021 року про те, що при судово-цитологічному дослідженні клинка та рукоятки ножа, вилученого з місця події, знайдена кров особи чоловічої генетичної статі, походження якої від потерпілого не виключається (т.1 а.с. 144-148);

дані протоколу огляду від 25 березня 2021 року DVD-Rдиску із відеозаписами, зробленими із портативного відеореєстратора працівників патрульної поліції, 24 лютого 2021 року після прибуття на виклик потерпілого за адресою АДРЕСА_3 , та безпосередньо відеозапис (т. 1 а.с. 158, 160-174);

дані проведеного 24 лютого 2021 року за участю ОСОБА_10 слідчого експерименту, під час якого він показав яким чином наніс потерпілому удар ножем в живіт (т. 1 а.с. 175 - 179).

Проаналізувавши такі докази, суд першої інстанції відкинув показання потерпілого, свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого, надані під час проведення кожним із них слідчого експерименту в частині кількості нанесених ударів потерпілим обвинуваченому, визнавши, що про фактичні обставини, які відбувалися 23 лютого 2021 року, обвинувачений, потерпілий та свідок більш детально показали в суді, а також врахувавши, що стороною обвинувачення не було спростовано факту спричинення саме потерпілим тих тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_10 24 лютого 2021 року під час поміщення до Ізолятора тимчасового тримання (садна та подряпини на лобі, під лівим оком, на щоці, на носі, синці на плечах обох верхніх кінцівок, подряпини на зап`ястях обох верхніх кінцівках, синець на правому бедрі і подряпини на колінах).

За результатами оцінки усіх досліджених під час судового розгляду доказів, з урахуванням умов, за яких виник конфлікт, та обстановки, в якій він відбувався, характеру та локалізації тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , які відповідно до листа начальника Ізолятора тимчасового тримання були виявлені у нього під час поміщення 24 лютого 2021 року в установу, співвідношення сил (зайняття потерпілим тривалий час тайським боксом та змішаними одноборствами, про що відомо було обвинуваченому), характеру дій обвинуваченого і потерпілого, стану, в якому знаходилися обидва учасники конфлікту та послідовності дій кожного з них, які були продовженням обопільного конфлікту і призвели до заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, знаряддя злочину, спрямованості та кількості ударів (один удар ножем), нанесених обвинуваченим, локалізації та характеру заподіяного обвинуваченим ушкодження, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_10 своїми діями заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто, тяжку шкоду з перевищенням меж необхідної оборони, отже обґрунтовано кваліфікував його дії за ст. 124 КК, а не за ч. 1 ст. 121 цього Кодексу.

Доводи прокурора про те, що суд не надав оцінку показанням обвинуваченого, наданим 09 квітня 2021 року в суді, є непереконливими, оскільки в цьому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 фактично не оспорював факт завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, що і в подальшому ним не оспорювалося, але детально щодо обставин, які цьому передували, він не допитувався.

З огляду на те, що обвинувачений в судовому засіданні 09 квітня 2021 року повідомив про визнання своєї вини, судом були застосовані положення ч. 3 ст. 349 КПК України, але в подальшому зі стадії судових дебатів, з урахуванням виступу сторони захисту, відновлено з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, визначено повний порядок дослідження всіх доказів по справі, що узгоджується з вимогами ст.ст. 349, 364, 365 КПК України.

Разом із цим, після детального допиту обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_13 , дослідження письмових доказів та експертиз, висновки у вироку судом були зроблені за результатами оцінки усіх доказів як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, з достатнім обґрунтуванням існування підстав для сумніву в достовірності даних слідчих експериментів, проведених під час досудового розслідування, за участю, зокрема потерпілого та свідка ОСОБА_13 .

Перш за все колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Прокурор в апеляційній скарзі стверджує, що потерпілий, свідок ОСОБА_13 , а також обвинувачений змінили в суді показання щодо фактичних обставин кримінального правопорушення на користь сторони захисту, і це залишилося без належної оцінки суду. Проте такі доводи є безпідставними, оскільки суд у вироку виклав показання, зокрема потерпілого та свідка, які безпосередньо сприймав під час судового розгляду, оцінивши їх в сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами, водночас як потерпілий, так і свідок надали логічні пояснення в суді з приводу низки обставин, які не узгоджуються з версією сторони обвинувачення.

Всупереч позиції прокурора в апеляційній скарзі, судом у вироку наведено обґрунтування, чому він взяв до уваги одні докази та відкинув інші.

Так, за даними слідчого експерименту, проведеного об 11 годині 24 лютого 2021 року з ОСОБА_10 (приблизний час вчинення кримінального правопорушення 23 год 30 хв 23 лютого 2021 року), що слідує із відеозапису цієї слідчої дії, підозрюваний на пропозицію слідчого повідомити яким чином він завдав удар ножем потерпілому, показав механізм цього удару і де саме по відношенню до потерпілого він знаходився, що ніким і не оспорюється. Між тим, які події цьому передували, у ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту не з`ясовувалося.

Крім того, із відеозапису цієї слідчої дії вочевидь вбачаються на обличчі ОСОБА_10 синці та садна, що може свідчити про його побиття до проведення слідчого експерименту.

Дані слідчого експерименту, проведеного 03 березня 2021 року з потерпілим ОСОБА_8 , дають підстави для беззаперечного висновку про те, що саме потерпілий першим вдарив ОСОБА_10 кулаком у підборіддя і вже після цього ОСОБА_10 вдарив його ножем у живіт. При цьому з огляду на розташування учасників конфлікту в невеликому кухонному приміщенні квартири, ОСОБА_10 зміг би вийти з нього лише до початку конфлікту з потерпілим.

Відомості, отримані в результаті проведеного 24 лютого 2021 року зі свідком ОСОБА_13 слідчого експерименту, також не відображають послідовності дій як потерпілого, так і обвинуваченого. Свідок під час цієї слідчої дії пояснила, що не бачила момент завдання ОСОБА_10 удару ножем потерпілому, оскільки все відбувалося швидко, а вона стояла біля виходу із кухні.

В заяві про вчинення злочину від 24 лютого 2021 року ОСОБА_13 лише повідомила про те, що колишній співмешканець ОСОБА_10 наніс тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани її сину ОСОБА_8 , що ніким не оспорюється. Протокол затримання ОСОБА_10 в порядку ст. 208 КПК України свідчить про дотримання відповідної процесуальної процедури під час затримання, а пояснення патрульного поліцейського, як і відеозапис з його нагрудної камери, не пояснюють механізм отримання обвинуваченим тих тілесних ушкоджень, які були виявлені у нього 24 лютого 2021 року під час поміщення до ІТТ.

Що стосується висновку судово-медичної експертизи, то експерт в межах своєї компетенції встановив характер виявленого у потерпілого ушкодження з медичної точки зору, його локалізацію і властивості, вид знаряддя, яким могло бути спричинено ушкодження, механізм його виникнення та давність спричинення, ступінь тяжкості тілесного ушкодження із зазначенням кваліфікаційної ознаки - небезпека для життя. Разом із цим, встановлення мотиву і мети спричинення тілесного ушкодження не відноситься до компетенції експерта.

Таким чином, докази, на які звертає в апеляційній скарзі прокурор, жодним чином не спростовують висновки суду у вироку щодо юридично-правової оцінки дій обвинуваченого в конкретній обстановці.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. Із суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений із прямим або непрямим умислом (умисна форма вини), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання. Відповідальність за вказаний злочин настає й у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Відповідальність за ст. 124 КК України України, тобто за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст. 121 КК України України.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України України перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Розмежування цих складів злочину здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги прокурора шляхом, у тому числі повторного дослідження низки доказів, колегія суддів, з урахуванням наведеного вище, вважає, що поза розумним сумнівом у цьому кримінальному провадженні встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_8 , встановлені під час судового розгляду та описані судом у вироку, були безпосередньо спрямовані на заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень та фактично вимагали від останнього захисту, а тому ОСОБА_10 мав право на захист від такого посягання, проте його захисні дії, поєднані із безпосереднім застосуванням ножа для заподіяння ним проникаючого ушкодження в область черевної порожнини потерпілого, явно не відповідали характеру та ступеню суспільної небезпечності посягання з боку потерпілого, діями якого не було завдано тяжкої шкоди здоров`ю, а тому ОСОБА_10 , перебуваючи на певному етапі у стані необхідної оборони, перевищив її межі.

Таким чином достатніх підстав не погодитися з юридично-правовою кваліфікацією судом першої інстанції дій ОСОБА_10 за ст. 124 КК України у колегії суддів немає.

Формулювання обвинувачення у вироку, визнане судом доведеним, на думку колегії суддів, узгоджується з висновками суду в частині правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

Що стосується покарання, то відповідно до ст. 65 КК України України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанцій зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався. Призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, працює, характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, взяв до уваги обставину, що обтяжує покарання.

На переконання колегії суддів, призначене судом ОСОБА_10 покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, та підстав для його пом`якшення, як про це просить обвинувачений, не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4