У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні - прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 , захисника - ОСОБА_4 , розглянувши клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області ОСОБА_5 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харцизьк Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 -

у кримінальному провадженні № 0000592 від 20 липня 2023 року за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.7 ст.111-1, ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.111 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області ОСОБА_5 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 .

Клопотання обґрунтовується тим, що слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000592 від 20 липня 2023 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки України та проти громадської безпеки.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної держави - України.

Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади та збройних сил рф виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій із використанням зброї, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Своїх злочинних цілей представники влади і збройних сил рф вирішили досягти зокрема шляхом збройного конфлікту та створення і фінансування терористичних організацій на території України.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та зс рф, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка», а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка».

Одним із основних завдань учасників вказаних терористичних організацій є силова зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вплив на прийняття рішень, вчинення та не вчинення дій органами державної влади України, шляхом застосування зброї, вчинення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, так звана «Луганська народна республіка» та «Донецька народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), які створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до абз. 19 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичною організацією.

07.04.2014 року за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань, яка тривала до 30 квітня 2018 року та надалі отримала формат «Операції Об`єднаних сил».

З квітня 2014 року учасники терористичних організацій «ЛНР» та «ДНР», реалізуючи злочинний умисел представників влади рф і зс рф щодо досягнення зазначених завдань, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації збройного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади і місцевого самоврядування, зокрема щодо визнання легітимності діяльності «ЛНР» та «ДНР», влади її керівників, здійснюють захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів інфраструктури на території Луганської та Донецької областей, акти застосування збройної сили проти держави України, чинять збройний опір військовослужбовцям Збройних Сил України та правоохоронним органам України, задіяним у відновленні територіальної цілісності України та забезпеченні правопорядку, вчиняються інші злочини.

Як наслідок, частина території Луганської та Донецької областей опинилась під контролем представників терористичної організації «ЛНР» та «ДНР» та відповідно до постанови Верховної Ради України № 254-VIII від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», постановою Верховної Ради України № 252-VIII від 17.03.2015 «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», Закону України від 18.01.2018 «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» набула статусу тимчасово окупованої території.

У подальшому, 23 лютого 2022 року керівники тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей звернулися до президента рф з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих «Донецької та Луганської народних республік».

24 лютого 2022 року о 04:30 президент рф оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, а в дійсності - повномасштабне вторгнення з декількох напрямків із застосуванням різних видів і родів зс рф та інших підконтрольних рф незаконних збройних формувань.

У період з 05 години 24 лютого 2022 року і по теперішній час підрозділи зс та інших військових формувань рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.

Так, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, який згідно із ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, діючи умисно, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, усвідомлюючи всі вище перелічені обставини та суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану.

Зокрема, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, вирішив прийняти участь у бойових діях на боці ворога (країни-агресора) - рф з метою сприяння у спричиненні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

При цьому ОСОБА_6 , будучи обізнаним про те, що зс рф, незаконні збройні формування, що діють на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, своїми спільними та узгодженими діями здійснюють широкомасштабні бойові дії на всій території України, розумів, що його призов та подальша служба в незаконних збройних формуваннях, що діють на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областях, передбачатиме участь в таких бойових діях.

Така обізнаність особи випливає з того, що «визнання» рф так званих «ДНР» та «ЛНР» незалежними державами, здійснення рф та так званими «ДНР, «ЛНР» спільних бойових дій проти України, оголошення загальної мобілізації на території самопроголошених республік, широко висвітлювалась в засобах масової інформації та на відкритих Інтернет-ресурсах.

Так, 01 січня 2022 року, у зв`язку з мобілізацією громадян так званої «ДНР», ОСОБА_6 за невстановлених досудовим розслідування обставин прибув до військового комісаріату, де, діючи умисно, усвідомлюючи свої незаконні дії, без будь-якого фізичного примусу та морального тиску, дав добровільну згоду на подальше зарахування на проходження так званої «військової служби» у підрозділах незаконного збройного формування, створеного, підпорядкованого, керованого та фінансованого рф.

Надалі, підписавши у той же день контракт про проходження так званої «військової служби» з невстановленими досудовим розслідуванням представниками так званої «народної міліції «ДНР» (далі «НМ «ДНР»), був закріплений за військовою частиною № НОМЕР_1 .

24 лютого 2022 року у складі вказаного незаконного збройного формування ОСОБА_6 був направлений до м. Новоазовськ Донецької області, звідки у один з днів травня 2022 року, коли саме досудовим розслідуванням не встановлено, переведений до м. Маріуполь Донецької області, де приймав участь у виявленні та знищенні або полоні військовослужбовців ЗСУ.

У подальшому, у період з червня до вересня 2022 року у складі вказаного незаконного збройного формування був дислокований до АДРЕСА_2 , а згодом, у серпні цього ж року, переведений у район АДРЕСА_2 , де перебував до 09 червня 2023 року.

09 червня 2023 року, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 під час бойового зіткнення зі Збройними Силами України неподалік с. Нескучне Донецької області потрапивши у засідку військовослужбовців Збройних Сил України, припинив збройний опір та склав зброю, де його злочинна діяльність на боці ворога - рф, як держави-агресора, була припинена.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме переході на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України.

Крім того, у період з 01 січня 2022 року по 09 червня 2023 року ОСОБА_6 , приймаючи участь у діяльності незаконних збройних чи воєнізованих формувань, створених на тимчасово окупованій території та в збройних формуваннях держави-агресора, та надаючи таким формуванням допомогу у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були створені або самоорганізовані для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, вчиняв наступні дії:

- здійснював окупацію та охорону захоплених територій України;

- виконував вказівки та накази командирів з числа військовослужбовців збройних сил рф та осіб з числа учасників вказаних незаконних збройних чи воєнізованих формувань, які були за званням чи посадою вище;

- облаштовував та укріплював блокпости, здійснював інженерно-технічне облаштування позицій;

- приймав участь у заняттях з вогневої підготовки та навчальних стрільбах;

- під час несення служби у військовій польовій камуфльованій формі зразка зс рф відкрито носив при собі вогнепальну зброю;

- приймав участь у виявленні та знищенні або полоні військовослужбовців ЗСУ;

- інші незаконні дії у складі НЗФ.

При цьому ОСОБА_6 відкрито носив при собі вогнепальну зброю, був одягнений у військову форму зразка зс рф.

Тобто, ОСОБА_6 , діючи умисно, перебуваючи за викладених вище обставин з 01 січня 2022 року по 09 червня 2023 року на посаді кулеметника незаконного збройного формування «НМ «ДНР», приймав участь у діяльності незаконних збройних чи воєнізованих формувань, створених на тимчасово окупованій території та в збройних формуваннях держави-агресора та надавав таким формуванням допомогу у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були створені або самоорганізовані для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 , перебуваючи на території Донецької області, за вищевказаних обставин, усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ДНР» є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, за власною ініціативою добровільно вступив до незаконного збройного формування терористичної організації «ДНР», а саме - «НМ «ДНР».

Отже, ОСОБА_6 , діючи умисно, перебуваючи за викладених вище обставин з 01 січня 2022 року по 09 червня 2023 року на посаді кулеметника незаконного збройного формування «НМ «ДНР», приймав участь у діяльності терористичної організації «ДНР», тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 258-3 КК України.

21 липня 2023 року ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Харцизьк Донецької області, громадянину України, з середньою освітою, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому (зі слів), повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1, ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1, ч. 1 ст. 258-3 КК України, що підтверджуються зібраними матеріалами кримінального провадження.

Підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_6 згідно ч. 2 ст. 177, ст. 194 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1, ч. 1 ст. 258-3 КК України, а також наявність достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, зазначає, що станом на момент подачі даного клопотання заявлені ризики переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшились та не відпали.

У досудового розслідування є достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 будучи повідомленим про підозру у вчиненні злочину (відповідно до ст. 12 КК України) може:

- згідно п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Зазначений висновок ґрунтується на тому, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, санкція за яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі.

Крім того, враховуючи активне ведення бойових дій та збройної агресії рф на території України, діяльність іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених і керованих та фінансованих рф, що зумовлює тимчасову неконтрольованість окремих територій України, не виключається можливість переховування ОСОБА_6 від суду на вказаних територіях та перехід на сторону ворога.

Також останній не має постійного місця проживання в м. Києві.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

- згідно п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підозрюваний може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Даний висновок ґрунтується на тому, що підозрюваний самостійно або через інших осіб, завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою перешкоджання надання останніми повних та достовірних показань щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

- згідно п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчинення нових злочинів проти основ національної безпеки України.

Вважає, що застосування до підозрюваного ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти вищевказаним ризикам, пов`язаними із перешкоджанням здійсненню кримінального провадження та вчиненням нових злочинів.

Відповідно до ст. 178 КПК України, у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено наступне:

- зібрані під час досудового розслідування докази є вагомими та підтверджують причетність ОСОБА_6 до вчинення ним кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1, ч. 1 ст. 258-3 КК України;

- підозрюваний ОСОБА_6 вчинив злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцяти років або довічного ув`язнення, з конфіскацією майна, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним у злочинах, у вчиненні яких він підозрюється, є достатньою та співрозмірною для обрання останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вважає, що будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі, не може забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_6 .

Застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки підозрюваного, не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації, оскільки зважаючи на особу підозрюваного він не може самоорганізуватися для здійснення належного самоконтролю.

Неможливе і застосування до підозрюваного і запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на момент повідомлення йому про підозру та звернення до слідчого судді із вказаним клопотанням до органу досудового розслідування не надійшло жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру, про обрання відносно підозрюваного саме такого запобіжного заходу.

Враховуючи відсутність законних та постійних джерел заробітку у підозрюваного до нього неможливо застосувати запобіжний захід у вигляді застави. Застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть із застосуванням електронних засобів контролю та при забороні підозрюваному цілодобово залишати житло не зможе унеможливити вчинення останнім кримінальних правопорушень (злочинів). Викладене вище унеможливлює застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Єдиним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та унеможливить реалізацію викладених вище ризиків є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відмічає, що в разі застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, таких як застава, особиста порука, особисте зобов`язання чи домашній арешт, орган розслідування не зможе в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження та не матиме можливості запобігти його спілкуванню з іншими учасниками, які можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, здійснення останнім впливу на свідків по справі з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджанню виконанню процесуальних рішень шляхом неявки для проведення слідчих дій по провадженню.

Враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_6 яка підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів (показами свідків, протоколами впізнання особи за фотознімками, відповідями на доручення, відповідями на запити, тощо), зважаючи на наявність ризиків, передбачених у ч. 1 ст. 177 КПК України, з метою запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконного впливу на потерпілих, свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також приймаючи до уваги, що підозрюваний може продовжити кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється та вчинити інші кримінальні правопорушення, застосувати відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, в межах строку досудового розслідування без можливості внесення застави.

З огляду на це, просить задовольнити клопотання.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити з зазначених у ньому підстав.

Захисник та підозрюваний у судовому засіданні заперечували проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, на які посилається прокурор, обґрунтовуючи доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Враховуючи характер правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_6 , його особу, наявні підстави для застосування до нього запобіжного заходу.

Статтею 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, і визначений вичерпний перелік випадків можливості застосування такого заходу.

У п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України вказано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути обраний, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Обираючи вид заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя враховує особу підозрюваного, а також те, що ризики, зазначені в клопотанні, підтверджені наданими стороною обвинувачення доказами.

Зокрема, доведені ризики можливості переховуванні від слідства чи суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

За таких обставин, застосування до підозрюваного більш м`якого, окрім виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а саме: спробам переховуватися від органу досудового розслідування та від суду та вчиненню іншого кримінального правопорушення.

З огляду на наведене, клопотання слідчого підлягає задоволенню.

У ч. 3 ст. 183 КПК України зазначено, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи викладене вище, слідчий суддя не вважає за необхідне визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене, клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 183, 184, 192-194, 196, 197, 202, 376, 395 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.

Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харцизьк Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі строком на 60 діб у межах строку досудового розслідування без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 закінчується 21 вересня 2023 року.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Київську обласну прокуратуру.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1