Справа № 464/1009/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/311/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 464/1009/21 обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця реєстрації,

за ч. 1 ст. 122 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2023 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк терміном 2 (два) роки.

Згідно з ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 12 389,48 грн відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн відшкодування моральної шкоди та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 21.12.2020 близько 16.00 год., перебуваючи біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, внаслідок словесного конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно кулаками правої та лівої рук, наніс потерпілому ОСОБА_9 декілька ударів по шиї, голові, обличчю, грудях, правій руці та правому плечі, спричинивши останньому синці та садна на обличчі, на правій руці, садно на шиї, синець в надключній ділянці справа, на грудях справа, що відноситься до легкого тілесного ушкодження та перелом акроміального кінця правої ключиці з задовільним стоянням відламків, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що при ухваленні вироку суд мав можливість та законні підстави визнати ОСОБА_5 обмежено осудним згідно із ст. 20 КК України, що в подальшому враховується при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Звертає увагу, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 171 від 14.06.2022, на даний час ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждає, виявляє шизотиповий розлад, що не позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період інкримінованих дій ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав і не виявляв будь-яких тимчасових чи інших хворобливих розладів психічної діяльності. Але він також страждав на шизотиповий розлад і за своїм психічним станом не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем перебування.

Вважає, що суд, не врахувавши вищевказану інформацію про особу обвинуваченого, наявність у нього шизотипового розладу і психічного стану, через що ОСОБА_5 не повною мірою усвідомлював свої дії та керував ними, дійшов помилкових рішень.

Вважає, що у даному випадку ОСОБА_5 не є суб`єктом вчиненого кримінального правопорушення та в його діях відсутня суб`єктивна сторона вчиненого кримінального правопорушення, тобто умисел на завдання середньої тяжкості тілесного ушкодження, оскільки він не повною мірою усвідомлював свої дії та міг керувати ними.

На думку захисника, покарання взагалі не повинно було застосовуватися, а до ОСОБА_5 слід було застосувати примусові заходи медичного характеру.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу захисника.

Прокурор ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечив, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_8 , думку прокурора ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній заподіяв потерпілому умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Такий висновок суду, за обставин, викладених у вироку, відповідає матеріалам кримінального провадження, ґрунтується на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованим.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з твердженням захисника про те, що ОСОБА_5 не є суб`єктом вчиненого кримінального проступку та в його діях відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме умисел на завдання середньої тяжкості тілесного ушкодження, оскільки він не повною мірою усвідомлювати свої дії та міг керувати ними, тобто перебував у стані обмеженої осудності, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 171 від 14.06.2022.

Відповідно до ст. 18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до Кримінального кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Частина 2 статті 19 КК України дає законодавче визначення поняття неосудності: неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК України, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічної психічної хвороби, тимчасового розладу психічної діяльності, слабоумства або іншого хворобливого стану психіки.

У той же час, стаття 20 передбачає, що підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину через психічний розлад повною мірою не здатна була усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і (або) керувати ними. Виходячи зі змісту закону, можна дійти висновку, що обмежена осудність пов`язана з наявністю в суб`єкта певного психічного розладу, психічної аномалії та внаслідок цього психічного стану особа не повною мірою здатна усвідомлювати фактичні ознаки і суспільну небезпечність вчиненого діяння. Проте, на відміну від неосудної особи, здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і (або) керувати ними не виключається. Також, обмежена осудність не виключає осудності як обов`язкової ознаки суб`єкта, а отже, не виключає і кримінальної відповідальності за вчинене.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №171 від 14.06.2022 у період інкримінованих дій ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав і не виявляв будь-яких тимчасових чи інших хворобливих розладів психічної діяльності. Але він також страждав на шизотиповий розлад і за своїм психічним станом не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На даний час ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждає, виявляє шизотиповий розлад, що не позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З наведеного вбачається, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 на момент вчинення кримінального правопорушення перебував в стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому не є суб`єктом кримінального правопорушення, як про це зазначає захисник у своїй апеляційній скарзі, та, відповідно, відсутні підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Колегія судді звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 20 КК України, значення обмеженої осудності полягає в тому, що вона враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З наведеного, можна зробити висновок, що застосування примусових заходів медичного характеру у цьому випадку є правом, а не обов`язком суду.

На цьому наголошується також у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005.

Застосування ст. 20 КК дає змогу індивідуалізувати кримінальну відповідальність особи та призначення покарання, враховуючи її особливий психічний стан під час вчинення злочину. Це відповідає принципам справедливості та гуманності, а також сприяє вирішенню завдань КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, не одружений, на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_5 , відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, з врахуванням незадовільного стану здоров`я ОСОБА_5 , висновку досудової доповіді, складеної заступником начальника Личаківського районного відділу «Центр пробації» у Львівській області, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, у зв`язку з чим орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, суд вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, який буде оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ним в подальшому інших злочинів із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим погоджується апеляційний суд.

Отже, суд першої інстанції, хоча й не зазначив у судовому рішенні про визнання ОСОБА_5 обмежено осудним, разом з цим урахував цю обставину при призначенні обвинуваченому покарання й можливості звільнення останнього від відбування реального покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції допущено не було.

Апеляційна скарга захисника не містить правових підстав для скасування вироку, й колегія суддів визнає її необґрунтованою.

Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4