Справа №577/3140/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/652/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

02 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/3140/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду, закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК та пом`якшити покарання за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК, оскільки в ході досудового розслідування та судового розгляду не здобуто достатніх доказів, які б беззаперечно доводили винуватість ОСОБА_9 у нанесенні ним умисного тяжкого тілесного ушкодження потерплому ОСОБА_12 , яке спричинило смерть останнього, очевидці подій ОСОБА_13 і ОСОБА_14 не підтвердили факт побиття ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_12 , а свідок ОСОБА_14 раніше проходив співучасником злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, якому підозра не оголошена, обвинувачений позитивно характеризується за місцем мешкання та має матір похилого віку.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2022 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 121 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді п`яти років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК з урахуванням ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.09.2022 у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 121 КК у виді восьми років шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене ОСОБА_9 покарання вісім років шість місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднана невідбуту частину покарання за вироком Путивльського районного суду від 24.12.2015 та визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років шість місяців десять днів. Стягнуто на користь ОСОБА_15 2 597 грн матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_16 13 303, 45 грн матеріальної шкоди та 2 000 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_17 8 979 грн матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_18 23 470 грн матеріальної шкоди та 5000 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_19 30 786 грн матеріальної шкоди та 5000 грн моральної шкоди, на користь держави 3 512,73 грн, на користь Державного бюджету 2 293,97 грн витрат за проведення експертиз.

Згідно вироку, 12.11.2015 близько 23:30 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, перелізши через паркан, проникли на територію садиби АДРЕСА_2 , де незаконно заволоділи належним потерпілому ОСОБА_16 т/з мотоблоком «Кентавр МБ 1081Д» вартістю 13303,45 грн. В ніч з 07 на 08.12.2015 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, зламавши вхідні двері, проникли до приміщення Дичанського сільського будинку культури по АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали майно загальною вартістю 1814,42 грн. В ніч з 07 на 08.12.2015 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, зламавши навісний замок, проникли до магазину ФОП « ОСОБА_20 » АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали майно, спричинивши шкоду ОСОБА_19 на загальну суму 28786 грн. В ніч з 20 на 21.01.2016 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, зламавши навісний замок вхідних дверей, проникли до гаражу № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі по вул. Новоселівська м. Буринь, звідки таємно викрали належний потерпілому ОСОБА_21 електродвигун марки НОМЕР_8 вартістю 3100,80 грн. В ніч з 20 на 21.01.2016 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, зламавши внутрішній врізний замок та відігнувши вхідні двері, проникли до гаражу № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі по вул. Новоселівська м. Буринь, звідки таємно викрали належне потерпілому ОСОБА_22 майно загальною вартістю 8 979,68 грн. В ніч з 22 на 23.02.2016 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, відчинивши металевим ломом двері, проникли до гаражу по АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_23 майно загальною вартістю 5 797 грн, а незаконно заволоділи належним потерпілому ОСОБА_24 т/з скутером «Yamaha BJ» вартістю 9 725,22 грн. В ніч з 28 на 29.02.2016 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, зламавши металевим ломом запірний пристрій вхідних дверей, проникли до приміщення гаражу по АДРЕСА_5 , звідки таємно викрали належне потерпілому ОСОБА_25 майно загальною вартістю 14 744 грн, а також незаконно заволоділи належним потерпілому ОСОБА_25 т/з мотоциклом «Юпітер-5» вартістю 16 232,63 грн. 13.03.2016 близько 18 год. в приміщенні одного з боксів покинутого гаражу «СПМК-25» по вул. Красноармійській м. Путивль ОСОБА_9 за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, на ґрунті неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_12 , умисно нанесли йому ряд ударів руками, ногами та дерев`яною палкою в область тулубу, шиї, рук та ніг, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, після чого на автомобілі ВАЗ 2107 н. з. НОМЕР_3 вивезли та залишили потерпілого на узбіччі дороги неподалік від стели «Путивль» в напрямку с. Бобине Путивльського р-ну, де він помер. В ніч з 27 на 28.04.2016 ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, проникли до приміщення гаражу на території садиби АДРЕСА_6 , звідки таємно викрали належне потерпілому ОСОБА_15 майно загальною вартістю 7 097 грн. 17.05.2016 близько 22 год. ОСОБА_9 за попередньою змовою з особами, відносно яких матеріали виділені в окреме провадження, незаконно заволоділи т/з з приміщення гаражу на території садиби АДРЕСА_7 - мотоциклами «BMW» F650 д. н. НОМЕР_4 та «Aprilia Pegaso 650» д. н. НОМЕР_5 , належні потерпілому ОСОБА_18 , загальною вартістю 216 039,36 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про відсутність доказів винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суперечать дослідженим у суді першої інстанції доказам і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, здійснивши розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній за попередньою змовою з іншою особою спричинив потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, що потягло його смерть.

На підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 поза розумним сумнівом. При цьому обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, були ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам була надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, категорично заперечив.

Разом з тим, свідки ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , кожен окремо, пояснили суду, що були понятими в ході проведення слідчого експерименту з ОСОБА_13 , в ході якого останній добровільно, в довільній формі, без будь-якого примусу з боку працівників поліції на території колишнього ПМК розповідав про обставини побиття ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні пояснив, що в середині літа 2016 року у нього зламався мобільний телефон і він попросив у сина ОСОБА_13 надати йому такий в користування, на що той надав йому телефон «Нокіа», попередивши, що телефон необхідно буде повернути. Телефоном він користувався протягом одного місяця, після чого повернув сину, а той в свою чергу віддав його ОСОБА_9 .

Зазначені вище показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 об`єктивно узгоджуються і співпадають з іншими дослідженими у кримінальному провадженні доказами, які підтверджують факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зокрема:

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 від 10.11.2016 з додатком DVD+R диском з відеозаписом, згідно якого він детально розповів та показав на місці яким чином ОСОБА_9 й інша особа нанесли удари ОСОБА_12 , вимагаючи гроші. При цьому ОСОБА_29 передав йому мобільний телефон марки «Нокіа С5» сріблястого кольору, і сказав, щоб він побув у нього неввімкненим. Як він зрозумів, то був телефон ОСОБА_12 . Після чого ОСОБА_9 і ОСОБА_30 взяли ОСОБА_12 та понесли до автомобіля ВАЗ-2107 синього кольору. Спочатку поклали ОСОБА_12 до багажника, однак потім перенесли на заднє сидіння автомобіля. Потерпілий був живий. На пропозицію ОСОБА_9 поїхати з ними відмовився. ОСОБА_9 сів за кермо, ОСОБА_31 поруч на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_30 позаду. В подальшому, коли зустрівся з ОСОБА_9 , той повідомив, що ОСОБА_12 висадили на узбіччі під с. Бобіно (т. 4 а. к п. 204-207);

- протоколом огляду місця події від 14.03.2016, згідно якого на ділянці відкритої території при русі від стели м. Путивль виявлений труп ОСОБА_12 (т. 4 а. к. п. 183-191);

- протоколом огляду трупа ОСОБА_12 (т. 4 а. к. п. 192-195);

- протоколом обшуку від 10.11.2016 за місцем проживання ОСОБА_32 (матері обвинуваченого ОСОБА_9 ) в АДРЕСА_8 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Нокіа С5» імеі: НОМЕР_6 , чорного кольору із сім-картою НОМЕР_7 (т. 4 а. к. п. 201-203);

- висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_12 , згідно якого причиною його смерті є тупа травма грудної клітки, яка супроводжувалася множинними переломами ребер справа та зліва, переломом груднини, розривом лівої легені, лівостороннім гемотораксом та ускладнилася гострим малокрів`ям органів. Пошкодження у виді переломів ребер, груднини, розриву легені, крововиливів в м`яку тканини, припухлості правої ступні, синців та саден утворились від дії тупих предметів, наявність окремих синців на лівій боковій поверхні грудної клітки та правого плеча продовгуватої форми, може свідчити про те, що удари в ці ділянки були нанесені тупими предметами, що мають продовгувату контактуючу поверхню. З моменту травми до настання смерті пройшов час близько декількох годин. Всі пошкодження на трупі ОСОБА_12 спричинені йому прижиттєво з незначним проміжком часу. Удари потерпілому наносилися як спереду, так і позаду відносно до нього. При цьому потерпілий міг знаходитися як у вертикальному, так і в горизонтальному положеннях. Всього потерпілому тупими предметами було нанесено близько 7 ударів в ділянку обличчя, близько 36 ударів в ділянку грудної клітки, 1 удар в ділянку живота, близько 7 ударів в ділянку правого плеча, 7 ударів лівого плеча, не менше 5 ударів в ділянку задньої поверхні лівого стегна та 1 удар колюче-ріжучим предметом в ділянку передньої поверхні лівого стегна. Встановити послідовність нанесення ударів ОСОБА_12 неможливо. Всі пошкодження виявлені на тілі ОСОБА_12 не характерні для утворення їх при падінні з висоти власного зросту (т. 5 а. к. п. 5-8);

- висновком судово-трасологічної експертизи від 05.12.2016, згідно якого сліди протектору шини автомобіля, зафіксовані за правилами масштабної фотозйомки в ході огляду місця події 14.03.2016, а саме ділянки дороги неподалік від стели «Путивль» в напрямку с. Бобине Путивльського р-ну, за фактом нанесення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть ОСОБА_12 , зображений на фотознімку № 1, залишений протектором шини з таким же типом рельєфного малюнку, що і на шинах задніх лівого та правого коліс автомобіля ВАЗ 2107 д. н. НОМЕР_3 ; слід протектору шини автомобіля, зображений на фотознімку № 2, залишений протектором шини з таким же типом рельєфного малюнку, що і на шинах передніх лівого та правого колес автомобіля ВАЗ 2107 д. н. НОМЕР_3 (т. 5, а. к. п. 71-84);

- висновком судово-медичної експертизи від 15.12.2016, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених при судово-медичному дослідженні трупу ОСОБА_12 може співпадати з механізмом та часом спричинення продемонстрованим свідком ОСОБА_13 в ході проведення слідчого експерименту (т. 5 а. к. п. 86-91);

- протоколом огляду місця події від 01.06.2016, в ході якого в кінці вул. Будівельників в м. Путивль виявлено та оглянуто автомобіль ВАЗ-2107, синього кольору, під керуванням ОСОБА_9 (т. 1 а. к. п. 53-54);

- протоколом огляду предметів від 15.09.2016, згідно якого оглянуто автомобіль ВАЗ-2107 д. н. НОМЕР_3 та зафіксовано наявні на ньому пошкодження (т. 1 а. к. п. 56а);

- протоколами огляду місця події від 01.06.2016, огляду предметів від 15.09.2016 та від 15.11.2016, згідно яких автомобіль ВАЗ-2107 д. н. НОМЕР_3 , синього кольору знаходився в користуванні ОСОБА_9 (т. 1 а. к. п. 53-54, 56а; т. 5, а. к. п. 97).

Факт вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, також підтверджується іншими письмовими доказами у справі.

Оцінюючи досліджені докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, отримані в порядку встановленому КПК, фактичні дані, отримані на підставі цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду дійти однозначного висновку, що винуватість ОСОБА_9 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , вчиненому за попередньою змовою, що спричинило смерть потерпілого, знайшла своє підтвердження. При цьому, обґрунтовуючи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК протоколом слідчого експерименту за участі ОСОБА_13 щодо обставин побиття потерпілого ОСОБА_12 , колегія суддів зауважує, що метою цієї слідчої дії згідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відповідно ч. 2 ст. 84 КПК, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів, а згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Разом із тим, протоколи слідчих експериментів відповідно п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК належать до документів, які є самостійними джерелами доказів, тому суд першої інстанції цілком правильно послався у своєму вироку на дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 10.11.2016 за участі свідка ОСОБА_13 , як на доказ винуватості ОСОБА_9 .

Слідчий експеримент з вказаним свідком відповідає вимогам ст. 240 КПК, йому було роз`яснено його права і обов`язки, передбачені ст. 66, 67 КПК, і з`ясовано, чи зрозумілі йому ці права та обов`язки. Протокол за результатами проведення цієї слідчої дії свідок підписав без жодних зауважень, заяв та клопотань від нього не надходило. Під час вказаної слідчої дії свідок відтворив обставини подій та дії обвинуваченого ОСОБА_9 щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і якому органом досудового розслідування було пред`явлене обвинувачення.

Крім цього, в суді першої інстанції були допитані як свідки ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , поняті при проведенні слідчого експерименту за участі ОСОБА_13 , які підтвердили добровільність показань останнього, відсутність будь-якого примусу з боку працівників поліції, що також підтверджується постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР ОСОБА_33 від 11.07.2022 про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 365 КК на підставі ухвали слідчого судді за заявами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

З огляду на наведене цілком обгрунтовано даний доказ застосовано експертом при проведенні судово-медичної експертизи, згідно якої механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених при судово-медичному дослідженні трупу ОСОБА_12 може співпадати з механізмом та часом спричинення продемонстрованим свідком ОСОБА_13 в ході проведення слідчого експерименту.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК з огляду на те, що свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 не підтвердили факт побиття ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_12 є безпідставними і спростовуються сукупністю наведених у вироку доказів. При цьому колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту своїх беззаперечних доказів невинуватості ОСОБА_9 не надає.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що в редакції первинного обвинувального акту свідок ОСОБА_14 проходив співучасником злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, якому підозра не оголошена, оскільки відповідно ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених КПК, тому судом першої інстанції обґрунтовано розглянуто кримінальне провадження в частині лише дій обвинуваченого ОСОБА_9 .

Колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, його наслідки, особу винного, досудову доповідь з інформацією про його соціально-психологічну характеристику, обставини, які пом`якшують покарання - позитивно характеризується за місцем проживання, має матір похилого віку, обставин, що обтяжують покарання - рецидив злочину, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 121 КК, на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів,

Враховуючи наведене, колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав як для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК КК, як про це ставить питання в апеляційній скарзі захисник, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді п`яти років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК з урахуванням ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.09.2022 у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 121 КК у виді восьми років шести місяців позбавлення волі та на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання, як за ч. 3 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 289 і ч. 2 ст. 121 КК, так і на підставі ч. 1 ст. 70 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2022 відносно ОСОБА_34 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4