Номер провадження: 11-сс/813/790/23
Справа № 523/492/23 1-кс/523/1234/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

22.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представників власників майна адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси у кримінальному провадженні за №0001370 від 17.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 20.04.2023 року про відмову у накладенні арешту на майно.

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування мотивів постановленого рішення слідчим суддею зазначено про те, що

стороною обвинувачення жодним чином не доведено в судовому засіданні необхідність здійснення такого арешту, не обґрунтовано правову підставу для арешту майна, жодній особі не повідомлено про підозру, а відтак, матеріали клопотання не містять достатніх доказів, що вказують на вчинення певною особою кримінального правопорушення, не зазначений розмір можливої конфіскації майна та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не зазначено про наслідки арешту майна для інших осіб. У зв`язку з чим, з метою недопущення необґрунтованого порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів осіб, яким належить майно, а також осіб, у фактичному володінні яких воно знаходиться, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор зазначає про невідповідність постановленої ухвали вимогам кримінального процесуального закону, неналежне дослідження обставин справи та доказів, доданих до клопотання. В обґрунтування доводів зазначає обставини проведення досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.301 КК України. Звертає увагу на той факт, що на даній стадії досудового розслідування встановлено, що вилучено в ході обшуку майно (комп`ютерна техніка) містить ознаки вчинення кримінального правопорушення, та, зважаючи на це, суд прийняв незаконне та необґрунтоване рішення повернути майно особі, у якої воно було вилучено, що матиме за собою наслідки знищення доказів вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.301 КК України, та як наслідок особа, причетна до вчинення вказаних злочинів, уникне кримінальної відповідальності, так як іншим чином отримати докази протиправної діяльності неможливо.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001370, яке виявлено та вилучено в ході обшуку.

Позиції сторін.

Прокурора було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, будь-яких клопотань про його обов`язкову участь в апеляційному розгляді, від нього не надходило, а тому його неявка не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Представники власників майна адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представників власників майна, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Мотиви суду.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів справи, 07.04.2023 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшло клопотання слідчого СВ відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке було вилучено під час обшуку.

Згідно клопотання слідчого, досудовим слідством встановлено, що 14.12.2022 року о 11.20 год ОСОБА_10 здійснила покупку портативної електростанції, перевивши грошові кошти зі своєї банківської картки № НОМЕР_1 на банківську картку продавця № НОМЕР_2 у сумі 25900 гривень, однак товар вона не отримала.

За даним фактом відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, 17.12.2022 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001370.

В ході досудового розслідування, 04.04.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 29.03.2023 року було проведено санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено комп`ютерну техніку та мобільні телефони в загальній кількості 184 одиниць.

05.04.2023 року постановою слідчого вилученні речі було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001370 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Слідчий зазначив, що підставою для накладення арешту на майно є те, що тимчасові вилучені речі можуть містити сліди злочину, а також інших відомостей, які в подальшому можуть мати доказове значення для досудового розслідування, а метою накладення арешту на майно є збереження речових доказів у вказаному кримінальному провадженні. Інших підстав в обґрунтування наданого клопотання слідчим не надано.

Аналіз приписів закону про підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які мають наслідком найбільше обмеження прав і свобод людини, засвідчує, що обов`язковими умовами їх ужиття є доведення належним представником сторони обвинувачення наявності, що:

1) існує обґрунтована підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування, що виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) виконання завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається з клопотанням (ч.3 ст.132 КПК України).

Водночас, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази, що доводять обставини, на які вони посилаються. Кожну з визначених обставин, приводів, підстав потрібно доводити окремо з посиланням на конкретні матеріальні докази. Бездоказову констатацію існування певної обставини слідчий суддя повинен розглядати як припущення.

Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

За результатами розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке було вилучено під час обшуку, слідчий суддя дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не надала жодного належного доказу в обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, з огляду на таке.

Під час вирішення питання щодо накладення арешту майна, суд зобов`язаний встановити наслідки в разі накладення арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого або третіх осіб.

Сторона захисту надала суду достовірні докази того, що за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється підприємницька та господарська діяльність власниками вилученого майна, та на даний час у зв`язку з вилученням необхідної для здійснення такої діяльності техніки, дана діяльність зупинена, чим спричинена значна шкода власникам майна, і відомостей про зворотне стороною обвинувачення не надано.

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України.

Відомості, щодо яких розглядається клопотання про арешт майна, внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч.3 ст.190 КК України, а саме шахрайство, вчинене у великих розмірах.

Проте слідчим у клопотання невмотивовано та не наведено конкретних підстав для накладення арешту на майно, яке було вилучено під час обшуку - електронної техніки, яка не є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Також підстав стверджувати, що вилученні під час обшуку речі відповідають критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України, та є знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, зберегли на собі його сліди, наразі не має, та прокурором у судовому засіданні не зазначено.

У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Матеріали судового провадження не містять даних про те, які можуть вказувати про вірогідну причетність власників майна до кримінального правопорушення та повідомлення цим особам про підозру у кримінальному провадженні №0001370 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, які б вказували про наявність підстав для арешту майна.

Отже, клопотання слідчого про арешт майна та долучені до нього матеріали не містить відомостей, які пов`язують вилучене майно з цим кримінальним правопорушенням.

Слідчим та прокурором як під час розгляду клопотання слідчим суддею, так і під час апеляційного розгляду не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а тому слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, з яким погоджується і колегія суддів.

Рішення слідчого про визнання вилученого майна речовим доказом у цьому кримінальному провадженні, на що є посилання у клопотанні слідчого та в апеляційній скарзі прокурора, не може бути безумовною підставою для арешту майна.

Витяг від 19.04.2023, наданий прокурором слідчому судді, щодо внесення до ЄРДР відомостей за ч.1 ст.301 КК України, як до доказу того, що вилучені речі можливо зберегли на собі сліди скоєння цього кримінального правопорушення, не мають жодного відношення до розгляду цього клопотання про арешт майна, яке подано до суду 07.04.2023 року, в рамках кримінального правопорушення № 0001370 за ч.3 ст.190 КК України.

Слідчий суддя правильно звернув увагу на те, що станом на день подання слідчим клопотання про арешт майна до суду, жодних відомостей щодо можливих наявних ознак, які виявлені 17.04.2023 року під час огляду техніки, кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.301 КК України, та за результатами якого відомості внесені до ЄРДР 19.04.2023 за №0000540, не можуть бути предметом розгляду цього клопотання.

Слідчий суддя зауважив, що під час розгляду клопотання про арешт майна, предметом розгляду є лише ті обставини та підстави, які були наявні на момент надання такого клопотання, всі інші слідчі дії та документи, які були складені чи отриманні після подання клопотання, не можуть братися до уваги при розгляді цього клопотання.

Так, надана прокурором слідчому судді постанова про об`єднання кримінальних проваджень №0001370 та №0000540 від 19.04.2023 року, на що посилається прокурор в апеляційній скарзі, не може бути підставою для накладення арешту на майно, оскільки вона винесена слідчим після надання клопотання про арешт майна до суду.

Наведені вище обставини свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, яке було вилучено під час обшуку від 04.04.2023 року, та не може бути підставою для порушення права власників майна, передбаченого ст.41 Конституції України.

У зв`язку з чим, з метою недопущення необґрунтованого порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів осіб, яким належить майно, а також осіб, у фактичному володінні яких воно знаходиться, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. 131, 132, 167-169, 170-173, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 20.04.2023 року про відмову у накладенні арешту на майно у кримінальному провадженні за №0001370 від 17.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4