Номер провадження:1-кс/521/3281/23
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 вересня 2023 року м. Одеса
В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_5 разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 у вечірній час 19.06.2023 прибули до квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_7 .
При прибутті до вищевказаної квартири, ОСОБА_6 познайомив ОСОБА_5 з ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_7 приблизно опівночі з 19.06.2023 на 20.06.2023 залишив свою оселю, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишилася в ній ночувати.
ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в післяобідній час, але не пізніше 15 години 30 хвилин 20.06.2023 перебували в зазначеній квартири разом. У цей момент у ОСОБА_7 , якому на той момент виповнилося повних 34 роки, являючись фізичною особою у стані осудності, раптово виник кримінально протиправний намір на незаконне, поза волею ОСОБА_5 , заволодіння її майном.
Насамперед ОСОБА_7 визначив предметом свого посягання мобільний телефон марки «МЕIZU» моделі «М6Т», що знаходився в середині рюкзака ОСОБА_8 , який перебував на підвіконні в приміщенні вищевказаної квартири та в полі зору всіх присутніх.
Зокрема ОСОБА_7 керувався корисливим мотивом, тобто прагненням задовольнити власну життєву потребу шляхом завідомо протиправного заволодіння чужим майном та переслідував мету реалізувати викрадене у ОСОБА_5 майно третім особам і отримати за це майнову вигоду.
Водночас ОСОБА_7 , вирішивши заволодіти майном ОСОБА_5 , усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та їх суспільно небезпечні наслідки, бажав їх настання, тобто мав прямий умисел.?
Для реалізації свого кримінально протиправного наміру ОСОБА_7 підійшов до підвіконня, на якому перебував рюкзак ОСОБА_5 і за наявності незнятої та непогашеної судимості за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 24.04.2020, яким його засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, тобто діючи повторно, в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, який продовжено Указом Президента України від 01.05.2023 з 19 травня 2023 року строком на 90 діб, розстібнув рюкзак ОСОБА_5 , не приховуючи своїх дій, усвідомлюючи, що за його діями спостерігають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тобто діючи відкрито, дістав належний ОСОБА_5 мобільний телефон марки «МЕIZU» моделі «М6Т», з якого вилучив та демонстративно кинув на ліжко сім-картку оператора телекомунікаційної компанії «Київстар», що перебувала в ньому, не реагуючи на вимоги і зауваження ОСОБА_5 щодо незаконності таких дій та вимог їх припинити, залишив приміщення квартири.
У цей ж момент ОСОБА_5 рушила за ОСОБА_7 з приміщення квартири, наздогнала його на сходовому майданчику будинку за вищевказаної адресою та продовжила висувати законні вимоги про повернення викраденого майна, а також спробувала вирвати його з рук ОСОБА_7 , на що він застосував психологічний тиск та подавив волю ОСОБА_5 шляхом зухвалої поведінки, яка виразилася в грубому, нахабному і різкому способі спілкування, що супроводжувалося поштовхом ОСОБА_5 , від якого їй не заподіяно тілесних ушкоджень або болісного відчуття.
Таким чином, подавивши волю ОСОБА_5 , ОСОБА_7 залишив приміщення будинку, заволодів її мобільним телефоном і отримав можливість розпоряджатися ним на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_5 майнову шкоду в розмірі 1700 гривень, яка складається з вартості телефону на момент події.
Також, в ході досудового розслідування майнову шкоду потерпілій ОСОБА_5 не відшкодовано, тому виникла необхідність у накладені арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 з метою подальшого відшкодування останнім майнової шкоди.
В ході проведення досудового розслідування потерпіла ОСОБА_9 заявила цивільний позов на стягнення з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальної шкоду на суму 1700 гривень. Також, в ході проведення досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_7 відшкодувати матеріальну шкоду не бажає.
Крім того, в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до інформації з державного реєстру прав власності на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 20.07.2023 було встановлено, що ОСОБА_7 , (код РНОКПП НОМЕР_1 ) має у власності:
- Квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка є приватною спільною часткою та становить 173/1000, набуття права власності згідно договору дарування від 11.10.2012. Також, дана квартира загальною площею 102.8 кв.м, житлова площа становить 73 кв.м, та в цілому складається із шести житлових кімнат, (номер об`єкта РПВН 74002920).
Враховуючи вищевикладене, необхідно накласти арешт на вищевказану квартиру для відшкодування матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_5 .
Слідчий надав до суду заяву, відповідно до змісту якої просив здійснити розгляд клопотання за відсутності його та прокурора.
Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.2 ст.172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.8 ст.170 КПК вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
Відповідно до ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до положень ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчим суддею встановлено законність володіння ОСОБА_7 вказаної частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка є приватною спільною часткою та становить 173/1000, набуття права власності згідно договору дарування від 11.10.2012 року
А відтак прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених абз. 2 ч.1 ст. 170 КПК України та не обґрунтовано при цьому наявність правових підстав для такого арешту та необхідності у його накладенні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а саме слідчим суддею враховується, що вимоги цивільного позову становлять 1700 грн., вартість нерухомого майна - частки квартири у м.Одеса у багато разів перевищує зазначені вимоги, при цьому відсутні відомості про наявність у підозрюваного іншого житла, крім зазначеного у клопотанні.
Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за яке не передбачено конфіскації або спеціальної конфіскації майна, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в рамках якого подано дане клопотання, а також необґрунтованість і недоведеність необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 376, 395, 532 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана, безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1