ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7140/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/789/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий вищу освіту, працюючий слюсарем в АТ «Мотор Січ», одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6040 грн. 96 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

15 жовтня 2022 року, приблизно о 05.55 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Чарівної зі сторони пр. Моторобудівників в напрямку вул. Цитрусової у м. Запоріжжі.

У цей же час ОСОБА_10 , будучи пішоходом, в районі будинку № 28 почав перетин проїзної частини вул. Чарівної зліва направо по ходу руху водія ОСОБА_7 , діючи в порушення правил безпеки дорожнього руху, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, а також транспортних засобів, що наближаються до нього, пішохід ОСОБА_10 почав перетин проїзної частини у недозволеному для цього місці.

Під час здійснення руху у районі будинку № 28 по вулиці Чарівній у м. Запоріжжі, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_10 на проїзній частині, та маючи технічну можливість уникнути наїзду на нього, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого правою передньою частиною керованого ним автомобіля «CHEVROLET LACETTI», реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, відповідно до якого: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР України згідно висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-22/13949-ІТ від 25 листопада 2022 року з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 5289 від 19 листопада 2022 року, смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилося розвитком шоку. Поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок у своїй сукупності ускладнилася розвитком шоку та за критерієм небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Усі ушкодження, що виявлені у ОСОБА_10 , утворилися від дії тупих предметів незадовго до настання смерті, можливо, внаслідок наїзду автомобілем на пішохода при обставинах та умовах зазначеної дорожньо-транспортної події.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості (в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання).

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 визнав свою вину, щиро розкаявся, просив суд його суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, оскільки він у вільний від основної роботи час працює таксистом і йому необхідно мати посвідчення водія.

Також зазначає, що потерпіла в судовому засіданні повідомляла, що ОСОБА_7 пропонував допомогу та частково відшкодував шкоду в розмірі 38500 гривень, а при призначенні покарання просила не позбавляти його волі.

Крім того, під час судових дебатів прокурор також не просив суд призначати ОСОБА_7 додаткове покарання.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 не залишив місце ДТП, дочекався працівників поліції та повідомив їм обставини події, нічого не спотворюючи і не приховуючи, а під час досудового розслідування він брав участь у всіх слідчих діях, надавав правдиві покази щодо механізму ДТП, чим сприяв досудовому розслідуванню.

До того ж, обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, одружений, офіційно працевлаштований, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків.

З урахуванням того, що прокурор та потерпіла не наполягали на позбавленні ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, а також того, що його робота в таксі на теперішній час є вимушеним засобом заробітку та можливого подальшого відшкодування потерпілій шкоди, вважає, що призначення вказаного додаткового покарання є занадто суворим.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника потерпілої, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирішити її на розсуд суду, заслухавши прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Також в апеляційній скарзі захисником не оскаржується призначене ОСОБА_7 основне покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільнення на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Переглядаючи вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з доводами захисника обвинуваченого, що призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є суворим, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Приходячи до висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував, що він, керуючи транспортним засобом порушив Правила дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті ОСОБА_10 .

Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, необережну форму вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді смерті однієї людини, самовпевненість та безвідповідальність при експлуатації транспортного засобу.

Зазначене свідчить про те, що саме покарання з призначенням додаткового покарання досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв органу досудового розслідування в розкритті злочину, частково відшкодував потерпілій завдану шкоду, раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, офіційно працевлаштований, то як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання в мінімальних межах санкції та зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з мінімальним іспитовим строком.

На переконання колегії суддів, в даному випадку думка потерпілої не є визначальною при призначенні особі покарання та повинна враховуватись у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2023 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 Дата документу Справа № 336/7140/22