Справа №576/574/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/713/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Погроза або насильство щодо працівника правоохоронного органу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду в місті Суми кримінальне провадження а апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченкове Глухівського району Сумської області, українця, громадянина України, неодруженого, з вищою освітою, не працюючого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , в якій останній просить скасувати вирок Глухівського міськрайонного суду Cумської області від 02 листопада 2022 року відносно ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Період попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 29 березня 2022 року по 31 березня 2022 року зараховано у строк відбування покарання, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з дня прибуття його до установи відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 5000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, захисник посилається на те, що суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_7 , в яких останній вказував на те, що у той день, коли він на своєму автомобілі проїжджав блокпост на в`їзді у м. Глухів, його зупинив поліцейський ОСОБА_10 . Свою особу ОСОБА_7 підтвердив ведійським посвідченням, і перевіривши документи, поліцейський попросив його відкрити багажник, задні двері салону та підняти килимки. Багажник і двері ОСОБА_7 відкрив, а килимки піднімати не став оскільки йому здалося що поліцейський ставиться до нього упереджено. Після такої відмови, поліцейський ОСОБА_10 став лаятися, і схопив ОСОБА_7 за одяг, у відповідь на що останній відштовхнув його від себе рукою, від чого той зробив крок назад. Одразу після цього ОСОБА_7 затримали і надягнули кайданки, при цьому, останній стверджував, що тілесного ушкодження потерпілому не завдавав. Такі покази надавалися ОСОБА_7 як при затриманні, так і під час усього досудового слідства і їх правдивість повністю підтверджено допитаною у суді в якості свідка ОСОБА_11 матері ОСОБА_7 .

При цьому, не оспорюючи викладені обвинуваченим обставини, потерпілий ОСОБА_10 стверджував, що оскільки ОСОБА_7 поспішав, то це здалося йому підозрілим і він почав ретельніше перевіряти автомобіль на наявність заборонених предметів, та вказував, що сварку розпочав ОСОБА_7 , однак не оспорював, що останній здійснив контакт саме відкритою рукою у ділянку грудної клітини і саме у бронежилет, що було ним розцінено як удар.

За наявності певних розбіжностей, допитаний співробітник поліції ОСОБА_12 вважав, що сварку розпочав ОСОБА_7 і на його погляд відкритою рукою у ділянку грудної клітини у бронежилет був нанесений саме удар. Військовослужбовець ОСОБА_13 , який у той день чергував на блокпості, не зміг пояснити причину конфлікту, оскільки перебував на віддаленості від зупиненого автомобіля, однак зазначив, що він бачив, що ОСОБА_7 різко штовхнув ОСОБА_10 долонею у груди, від чого останній відійшов назад.

За наявності суттєвих протиріч, апелянт вважає, що поза увагою суду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого вироку, а саме, не було допитано військовослужбовця ОСОБА_14 , який під часу допиту 29 березня 2022 року пояснював, що конфлікт ініціював саме потерпілий ОСОБА_10 . Крім того, за наявності підозри про перевезення ОСОБА_7 заборонених предметів, огляд його автомобіля не проводився, як при зупинці на блокпості, так і при доставленні автомобіля до відділку поліції. Крім того, судом не було встановлено саме факту спричинення тілесних ушкоджень, хоча їх наявність є обов`язковою складовою об`єктивної сторони ст.345 КК України.

Також, апелянт вказує на порушення КПК України, які мали місце під час досудового розслідування, а саме, при проведенні слідчого експерименту 06 травня 2022 року, на статиста ОСОБА_15 не було одягнуто бронежилета, завдяки чому продемонстрований ОСОБА_10 механізм заподіяння тілесних ушкоджень не відповідав дійсним обставинам події, яка трапилася. У постанові про проведення додаткової судово - медичної експертизи від 06 травня 2022 року, як вихідні дані зазначено, що потерпілий ОСОБА_10 перебував у форменому одязі, проте, будь - які відомості про застосування потерпілим захисного одягу (бронежилету) у постанові відсутні. Недостовірним є і висновок судово-медичної експертизи №429 від 11 травня 2022 року щодо можливості спричинення тілесних ушкоджень, продемонстрованих у ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_10 за обставин, на які вказував потерпілий. Не можливо розцінювати як доказ, також, і надані у суді судово-медичним експертом ОСОБА_16 покази, оскільки йому не були відомі дані про захисний одяг потерпілого. Оскільки у вказаному висновку експертом не відображена форма виявленого у потерпілого тілесного ушкодження і не проводилася його фотофіксація, можливість проведення криміналістичних досліджень шляхом співставлення виявлених ушкоджень з конструктивними елементами бронежилету, який видавався на чергування ОСОБА_10 , утрачена. При цьому, відповідно до первинного акту СМЕ №19 від 30 березня 2022 року у ОСОБА_10 виявлено синець розміром 6,0x3,0 см синьо - фіолетового забарвлення, тобто, наявні об`єктивні дані дозволили експерту встановити достатньо великий 3-х добовий період часу давності їх утворення.

Крім того, апелянт вказує і на те, що необгрунтованим є рішення суду про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди у сумі 5000 гри., оскільки не підтверджено обставин, на підставі яких останній розрахував завдану йому моральну шкоду.

Апелянт вважає, що під час розгляду у суді першої інстанції даного кримінального провадження, не було з`ясовано суттєві обставини, які істотно впливають на кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_7 злочину, і оскільки у матеріалах провадження відсутні достатні дані для кваліфікації дій останнього за ст.ст.342, 345 КК України або за ст.185 КУпАП, наявні підстави для проведення нового судового розгляду, під час якого слід усунути зазначені порушення закону, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції захисту з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення, зокрема, провести додаткову судово - медичну експертизу, допитати ОСОБА_14 і ОСОБА_17 .

В доповненнях до апеляційної скарги, захисник вказує на те, що із наведеного у вироці змісту обвинувачення, визнаного судом доведеним, незрозуміло які саме службові обов`язки виконував ОСОБА_10 на блокпості автодороги Глухів-Шостка та якими положеннями були врегульовані його повноваження при здійсненні чергування. Недостатньо обґрунтованими були також повідомлення про підозру ОСОБА_7 та обвинувальний акт, що є необхідним відповідно до вимог ч.1 п.4 ст.277, ч.2 п.5 ст.291 КПК України. Крім того, упродовж проведення досудового розслідування, ОСОБА_7 , у відповідності з положеннями ч.2 п.2 ст.42 КПК України, належним чином не роз`яснювався обсяг його прав та обов`язків. При цьому від ОСОБА_7 було також приховано положення ст.42 КПК України щодо права «надавати достовірну інформацію представнику персоналу органу пробації, необхідну для підготовки досудової доповіді», внаслідок чого останній не був обізнаним з обсягом своїх прав при проведенні оцінки ризиків можливого вчинення ним повторного кримінального правопорушення. Крім того, наявні у кримінальному провадженні процесуальні документи за формою і змістом не узгоджені із вимогами Законів України, якими вносилися доповнення до кримінального процесуального законодавства та істотно змінено порядок проведення слідчих (розшукових) дій в умовах воєнного часу.

Також, апелянт зазначає, що у протоколі проведення слідчого експерименту, який проводився 06 травня 2022 року за участю ОСОБА_10 зазначено, що три відповіді на запитання слідчого надав підозрюваний, хоча ОСОБА_7 участі у проведенні такої слідчої дії взагалі не приймав. Крім того, при розслідуванні слідчими ВП №1 (м.Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області даного кримінального провадження, в якому потерпілим визнаний слідчий цього ж слідчого відділення ОСОБА_10 , були наявні правові підстави для їх самовідводу через наявність обставин, які викликають обґрунтовані сумніви в їх неупередженості, об`єктивності та неупередженості прийняття ними процесуальних рішень. При цьому, у своїй позовній заяві потерпілий ОСОБА_10 письмово стверджує, що йому було завдано одного удару саме кулаком правої руки, що суперечить встановленим вироком міськрайонного суду обставинам спричинення «тичкового удару долоннею частиною правої кісті руки в область передньої поверхні грудної клітини». За наявності протиріч у свідченнях потерпілого щодо механізму завдання йому тілесного ушкодження, послідовні незмінні свідчення ОСОБА_7 не перевірялися шляхом проведення за його участю слідчого експерименту з подальшим призначенням додаткової судово-медичної експертизи за продемонстрованими підзахисним обставинами події.

Також, апелянт звертає увагу на те, що після ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 став жертвою кримінального правопорушення, пов`язаного із підривом бойової протипіхотної гранати, його здоров`ю спричинено шкоду, осколками гранати зіпсовано і приведено у непридатність належний йому автомобіль, загальна вартість відновлення якого становить 91940 грн. Через спричинені травми, ОСОБА_7 проходив тривале стаціонарне лікування у КНП «Глухівська ЦРЛ» і на даний час проходить курс відновлювальної медичної амбулаторної допомоги та потребує відповідного санаторно-курортного лікування.

На апеляційну скаргу захисника, потерпілим ОСОБА_10 внесено заперечення, в яких він вказує на те, що вирок суду першої інстанції, ухвалений стосовно ОСОБА_7 відповідає вимогам законодавства, висновки суду щодо винуватості останнього у спричиненні йому легких тілесних ушкоджень як працівнику правоохоронного органу під час виконання службових обов`язків відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Окремо, потерпілий вказує, що згідно протоколу допиту ОСОБА_14 , якого захисник просив допитати в якості свідка, пояснював, що розпочав конфлікт ОСОБА_7 , а він ( ОСОБА_10 ), навпаки, його намагався заспокоїти та в подальшому ОСОБА_7 наніс йому удар. Допитати під час судового розгляду свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 виявилось неможливим, оскільки останній приймав активну участь у бойових діях, отримав смертельне поранення та 06 серпня 2022 року загинув, а свідок ОСОБА_14 з травня 2022 року та на даний час приймає активну участь у захисті нашої держави на східному напрямку, його тричі викликали в судове засідання, але забезпечити його явку не вдалося.

Потерпілий вважає доводи захисника безпідставними, а подану ним апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 29 березня 2022 року, близько 08 год. 45 хв., знаходячись на блокпосту, що розташований на автодорозі Глухів-Шостка при в`їзді в м. Глухів, умисно наніс слідчому відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_10 , який виконував свої службові обов`язки, один тичковий удар долоннею частиною правої кисті руки в область передньої поверхні грудної клітини, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження у виді синця проекції прикріплення 3-4 ребер до грудини зліва.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану останнім апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З матеріалів даного провадження вбачається, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції, дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків і встановлено вину останнього у його вчиненні.

З вказаною кваліфікацією дій ОСОБА_7 колегія суддів погоджується в повному обсязі та, на спростування доводів апелянта, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та оцінені судом.

Так, на спростування доводів апелянта про те, що судом не було взято до уваги пояснення ОСОБА_7 , колегія суддів зауважує, що як вбачається змісту оскаржуваного вироку, в судовому засіданні був допитаний обвинувачений, який свою провину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що вранці 29 березня 2022 року він на своєму автомобілі віз матір у лікарню. Проїжджаючи блокпост на в`їзді в м. Глухів, автомобіль зупинив поліцейський ОСОБА_10 , який знаходився у формі та наказав передати паспорт для перевірки. Оскільки паспорт він забув вдома, то передав ОСОБА_18 посвідчення водія, а згодом і свідоцтво про реєстрацію автомобілю. Перевіривши документи ОСОБА_10 попросив відкрити багажник, що він і зробив. Далі, ОСОБА_18 сказав йому відкрити задні двері салону і підняти килимки. Двері він відкрив, але килимки відмовився підіймати, оскільки йому здалось, що поліцейський ставиться до нього упереджено. Після відмови підняти килимки, ОСОБА_18 став на нього лаятися і схопив його за одяг, у відповідь на що він відштовхнув його від себе рукою. Від цього ОСОБА_18 зробив крок чи два назад. Одразу після цього його затримали і надягнули кайданки. Зазначає, що тілесних ушкоджень потерпілому не завдавав.

Під час надання пояснень у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 вказував на те, що 29 березня 2022 року заступив на чергування на блокпост при в`їзді в м. Глухів зі сторони с. ОСОБА_19 . Перед цим отримав від старшого по відділу інструктаж, де наголошувалось на більш ретельній перевірці транспортних засобів, які зареєстровані на території, де проходили активні бойові дії. О 08 год. 40 хв. на блокпост заїхав ОСОБА_7 на автомобілі з номерами Київської області. Він був із матір`ю, яка пред`явила паспорт. ОСОБА_7 сказав, що паспорта не має при собі і надав посвідчення водія та техпаспорт. Він перевірив ці документи по базі і попросив ОСОБА_7 відкрити багажник. Той відкрив багажник із салону, але з автомобіля не вийшов. Він запропонував йому вийти з автомобіля, щоб разом оглянути вміст багажнику. ОСОБА_7 вийшов із авто і після огляду багажника почав обурюватись з приводу швидкості проходження перевірки та став дратуватись. Така поведінка йому здалась підозрілою і він вирішив ретельніше оглянути автомобіль, попросивши ОСОБА_7 відкрити задні двері салону та підняти килимки. У відповідь на це ОСОБА_7 став висловлюватись у його бік нецензурною лайкою, погрозами та правою відкритою рукою наніс йому удар у грудну клітину у бронежилет. Від удару він відступив на декілька кроків назад. Після цього ОСОБА_7 затримали і передали іншому наряду. У цей же день він пройшов огляд у судово-медичного експерта, який виявив у нього синець розміром 6 на 3 см.

Крім обвинуваченого та потерпілого, судом було допитано і ряд свідків у даному кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_11 надала пояснення, в яких вказувала, що в той день із сином ОСОБА_7 їхала до лікарні. На блокпосту їх зупинила поліція. Вона показала паспорт, а її син надав водійські документи. Після перевірки документів, поліцейський ОСОБА_10 попросив сина показати багажник. Син вийшов і показав. Потім ОСОБА_10 попросив підняти килимки, але син не підняв сказавши, щоб робили це самі якщо це так треба. Після цього вона почула, що поліцейський із сином стали розмовляти на підвищених тонах і вона вийшла з машини та сказала, що сама підніме килимки. В цей час ОСОБА_10 сказав сину фразу: «що ти бикуєш» та взяв його за куртку спереду. Син сказав іншим поліцейським, що вони його вгомонили. Після цього ОСОБА_10 відпустив сина, а той його відштовхнув від себе відкритою долонею. Одразу після цього підбігли інші правоохоронці і одягли на сина кайданки.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 пояснював, що 29 березня 2022 року заступив на чергування на блокпост при в`їзді в м. Глухів зі сторони с. ОСОБА_19 разом з ОСОБА_10 . Вранці на блокпост заїхав синій Нісан з київськими номерами, за кермом якого, як потім з`ясувалось, був ОСОБА_7 . ОСОБА_10 став перевіряти у водія документи, а він стояв поруч і підстраховував. Після перевірки документів ОСОБА_10 попросив ОСОБА_7 відкрити багажник. Але той став поводити себе агресивно. Матір намагалась його заспокоїти, але він не реагував. Коли ОСОБА_10 попросив ОСОБА_7 підняти килимки в салоні, останній продовжував лаятися на ОСОБА_10 і став погрожувати йому, а потім відкритою частиною долоні руки вдарив його у грудну клітину так, що ОСОБА_10 зробив декілька кроків назад. У цей час він з іншими працівниками блокпоста затримали ОСОБА_7 та вдягли на нього кайданки і передали іншому наряду поліції.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначав, що приблизно 4-5 місяців потому він разом з іншими трьома військовослужбовцями та двома поліцейськими чергував на блокпосту при в`їзді в м. Глухів зі сторони с. Береза. На блокпост заїхала легкова машина, за кермом якої був обвинувачений, а в салоні була якась жінка. Він не звертав уваги на те, хто перевіряв цю машину і що там відбувалось. Стояв від машини на відстані 3-5 метрів. Звернув увагу тільки тоді, коли почув, що водій із поліцейським розмовляють на підвищених тонах. Про що саме була розмова не чув. В ході цієї розмови, обвинувачений різко штовхнув поліцейського долонею у груди, від чого поліцейський відійшов назад.

Крім вказаних пояснень обвинуваченого, потерпілого та свідків, судом було досліджено і зібрані у справі письмові докази, а саме:

- протокол огляду місця події від 29 березня 2022 року, до якого занесено результати огляду блокпосту, де трапилась подія;

- висновок експерта № 19 від 30 березня 2022 року, яким стверджується, що при судово-медичному обстеженні ОСОБА_10 , яке відбулось 29 березня 2022 року, виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця проекції прикріплення 3-4 ребер до грудини зліва, розміром 6 х 3 см, синьо-фіолетового забарвлення, що має ознаки легких тілесних ушкоджень, який утворився від дії тупого (тупих) предметів та міг утворитися від удару руками, кулаками, ногами тощо. Мається не менше 1-ї ділянки прикладання травмуючої сили;

- протокол слідчого експерименту проведеного із потерпілим від 06 травня 2022 року, з відеозаписом, на якому зафіксовано, що потерпілий підтвердив свої свідчення щодо обставин завдання йому тілесних ушкоджень та продемонстрував як вони наносились;

- висновок експерта №29 від 11 травня 2022 року, у якому зазначено, що механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим, не виключає можливості їх виникнення за обставин на які вказав потерпілий під час слідчого експерименту;

- копію наказу № 625 о/с від 30 грудня 2020 року та посадову інструкцію від 19 лютого 2021 року, якими підтверджується, що ОСОБА_10 займає посаду слідчого відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області та на нього покладені визначені інструкцією посадові обов`язки та завдання;

- копію графіку несення служби нарядами відділу поліції № 1 (м. Глухів) на 29 березня 2022 року, яким підтверджується та обставина, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 здійснювали чергування на блокпосту при в`їзді в м. Глухів зі сторони автодороги Київ-Москва.

Також, судом було допитано і експерта ОСОБА_16 , який свої висновки за №19 від 30 березня 2022 року та за №29 від 11 травня 2022 року підтвердив та додатково, щодо можливості утворення синця, пояснив, що він міг утворитись внаслідок удару у бронежилет, з послідуючим тисненням сили у місці її прикладання. Синець також міг утворитися і від удару рукою у бронежилет, коли між бронежилетом і тілом були якісь предмети, такі як ручка, ґудзик тощо, також, синець міг утворитись і від різкого поштовху, оскільки такий поштовх і є ударом.

Проаналізувавши усі вищезазначені докази, які зібрані у передбаченому законом порядку, суд першої інстанції дійшов висновку, що між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_10 , який виконував свої службові обов`язки на блокпості, стався конфлікт, що був пов`язаний із процедурою перевірки при проїзді блокпосту на в`їзді в місто, в ході якого саме обвинувачений умисно наніс потерпілому один тичковий удар долоннею частиною правої кисті руки в область грудної клітини, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, з яким колегія суддів погоджується у повному обсязі та ставити під сумнів його законність та обґрунтованість підстав не вбачає.

Що стосується доводів апелянта про те, що суддя не врахував розбіжностей у показаннях обвинуваченого та потерпілого щодо обставин конфлікту, то вони є безпідставними та необґрунтованими, оскільки обставини того, що ОСОБА_7 завдавав ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, на спростування доводів обвинуваченого, що він цього не робив, були встановлені судом саме на підставі зібраних у справі доказів, яким була надана належна правова оцінка.

При цьому, факт того, що в ході конфлікту саме обвинувачений умисно наніс потерпілому один тичковий удар долоннею частиною правої кисті руки в область грудної клітини, було встановлено судом з врахуванням показане не лише потерпілого, а й свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які прямо вказали про це.

Крім того, на спростування доводів апелянта щодо неврахування судом розбіжностей у поясненнях допитаних в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , то колегія суддів зауважує, що з врахуванням саме їх показань, судом було встановлено те, що ОСОБА_7 наніс потерпілому один тичковий удар долоннею частиною правої кисті руки в область грудної клітини, внаслідок чого, як було встановлено експертом, останньому було завдано тілесні ушкодження у вигляді синця, що має ознаки легких тілесних ушкоджень та утворився від дії тупого (тупих) предметів, в тому числі, від удару руками, кулаками, ногами.

Крім того, з врахуванням висновку експерта №19 від 30 березня 2022 року, у якому зазначено, що при судово-медичному обстеженні 29 березня 2022 року у потерпілого ОСОБА_10 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця, у своєму висновку №29 від 11 травня 2022 року експерт ОСОБА_16 зазначив, що механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим, не виключає можливості їх виникнення за обставин на які він вказав під час слідчого експерименту.

Що стосується доводів апелянта про те, що покази судово-медичним експертом ОСОБА_16 не можливо розцінювати як доказ, оскільки йому не були відомі дані про захисний одяг потерпілого, то вони не заслуговують на увагу, з врахуванням того, що доказів на підтвердження того, що висновки вказаного експерта чи його пояснення, надані у суді, є необ`єктивними чи такими, що спрямовані на обмовлення ОСОБА_7 , надано не було.

Крім того, ті обставини, що під час слідчого експерименту, який було проведено 06 травня 2022 року, на статиста ОСОБА_15 не було одягнуто бронежилета, на що посилається апелянт у поданій апеляційній скарзі, жодним чином не впливають на відтворення дійсних обставин події, враховуючи, що під час вказаної слідчої дії потерпілий лише продемонстрував, яким чином обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження.

Також, колегія суддів зауважує, що статист є факультативним учасником такої слідчої дії, як слідчий експеримент та лише заміняє певного учасника кримінального правопорушення і виконує, за вказівкою слідчого, конкретні дії, при цьому, чинне кримінальне процесуальне законодавство не містить вимог стосовно повного відображення статистом одягу, в який була одягнута відповідна особа, дії якої він відтворює.

Також жодним чином не впливає на висновки суду, та обставина що у протоколі проведення слідчого експерименту, який проводився 06 травня 2022 року за участю потерпілого ОСОБА_10 зазначено, що три відповіді на запитання слідчого надав підозрюваний, хоча ОСОБА_7 участі у проведенні такої слідчої дії не приймав, оскільки колегія суддів визнає це опискою. Зі змісту протоколу вбачається що він проводився саме з потерпілим ОСОБА_10 ,. який в надавав пояснення щодо обставин події.

Крім того, з врахуванням того, що слідчим ВП №1 (м.Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, які здійснювали досудове розслідування даного кримінального провадження, в якому їх колегу було визнано потерпілим, не було заявлено відводу ні ОСОБА_7 , ні його захисником, вважати прийняті ними процесуальні рішення упередженими та необ`єктивними, на що вказує апелянт, підстави відсутні.

Також, необґрунтованими є доводи апелянта і про те, що у даному кримінальному провадженні не проводилась додаткова судово-медичної експертизи за продемонстрованими саме ОСОБА_7 обставинами події, за відсутності даних про те, що останній звертався з таким клопотанням, у задоволенні якого було відмовлено, а посилання апелянта на необхідність допиту у даному провадженні свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 є безпідставними у зв`язку з тим, що як зазначено у вироку суду, свідка ОСОБА_14 не було допитано у судовому засіданні у зв`язку з тим, що його явку неможливо було забезпечити через те, що він, за інформацією військової частини, перебуває у зоні бойових дій, що стосується свідка ОСОБА_17 , то як зазначив у своїх запереченнях потерпілий, останній приймав активну участь у бойових діях, отримав смертельне поранення та 06 серпня 2022 року загинув.

Що стосується доводів апелянта про те, що зі змісту обвинувачення, визнаного судом доведеним, незрозуміло які саме службові обов`язки виконував ОСОБА_10 на блокпості автодороги Глухів-Шостка та якими положеннями були врегульовані його повноваження при здійсненні такого чергування, то вони є безпідставними з врахуванням наявного у матеріалах кримінального провадження графіку несення служби нарядами ВП №1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, підписаного начальником ВП №1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, з якого вбачається, що 29 березня 2022 року Амеліна та Матюхіна було направлено для чергування на блок-пост «Траса Київ-Москва» на автомобілі УАЗ Патріот -1105 з 06:00 до 18:00.

Крім того, апелянтом жодним чином не доведено, що перебуваючи на чергуванні у зазначений день та час, ОСОБА_10 , як слідчий відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, діяв не у межах своїх повноважень, визначених посадовою інструкцією від 19 лютого 2021 року, чи у порушення Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, визначеного Постановою КМУ від 29 грудня 2021 року №1455 та Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, визначеного Постановою КМУ від 29 грудня 2021 року №1456, при тому, що Указом Президента України № 64/2022 на території України було введено воєнний стан.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України доведена «поза розумним сумнівом», була встановлена судом першої інстанції після з`ясування усіх обставин провадження, з врахуванням належних та допустимих доказів, яким була надана належна правова оцінка, тобто, за результатом повного та всебічного розгляду.

Крім того, на спростування доводів апелянта щодо необґрунтованості рішення суду при вирішенні цивільного позову, частковому його задоволенні та стягненні з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральної шкоди у розмірі 5000 гри., то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи цивільного позову, ОСОБА_10 просив стягнути на його користь з ОСОБА_7 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням доводів, які були зазначені потерпілим, при вирішенні цивільного позову, судом не було встановлено обставин для його повного задоволення, проте, встановлено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_10 зазнав деякий моральний збиток, пов`язаний як з завданням йому фізичного болю та тілесних ушкоджень, так і з душевними стражданнями від такої поведінки обвинуваченого.

Як з врахуванням зазначеного, так і тих обставин, що встановлення самого факту порушення обвинуваченим прав потерпілого для останнього буде недостатнім, з метою відновлення понесених ним зусиль, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 5000 грн. моральної шкоди, що на думку колегії суддів в повному обсязі відповідає засадам розумності та справедливості та узгоджується з нормами закону, яким встановлено порядок вирішення питання цивільного позову.

Також, колегія суддів вважає, що і покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік є таким, що відповідає засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст.ст. 50, 65, 66, 67 КК України.

При цьому, з огляду на вищезазначені положення кримінального закону, колегія суддів зауважує, що при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі карності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються мета, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу також і на обставини, що стосуються особи обвинуваченого і були надані захисником, а саме : після ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 став сам потерпілим від кримінального правопорушення, пов`язаного із підривом бойової гранати, і його здоров`ю було спричинено шкоду, він проходив тривале стаціонарне лікування у КНП «Глухівська ЦРЛ» і на даний час проходить курс відновлювальної медичної амбулаторної допомоги, що підтверджується доданими до апеляційної скарги доказами.

Крім того, як вбачається з матеріалів даного провадження ОСОБА_7 є особою, раніше не судимою, як зазначено старостою Шевченківського старостинського округу, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, спиртними напоями не зловживає, відповідно довідок директора КНП СОР «Обласна спеціалізована лікарня у м. Глухів» на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Враховуючі зазначені обставини колегія суддів вважає за можливе виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, відповідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, а згідно ч. 3-4 цієї статті у випадках, передбачених ч. 1 цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.

Приймаючи до уваги вищевказане, а також, виходячи із ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким, враховуючи особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, змінивши в цій частині вирок суду першої інстанції, оскільки у даному випадку досягти головної мети кримінального покарання, а саме, виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, можливо і шляхом застосування до останнього ст. 75, 76 КК України.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2022 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1(один) рік.

Згідно ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4