Справа № 487/2067/23
Провадження № 1-кс/487/1049/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2023 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району міста Миколаєва скаргу ОСОБА_3 на постанову від 12.04.2023 року слідчого слідчого відділу Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, відомості про яке 10.03.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000467 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася 17.04.2023 року до Заводського районного суду міста Миколаєва зі скаргою, в якій просила скасувати постанову від 12.04.2023 року слідчого слідчого відділу Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, відомості про яке 10.03.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000467 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, у зв`язку із неповнотою проведення досудового розслідування, передчасністю та необґрунтованістю винесеної постанови та невідповідністю висновків слідчого фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування скарги зазначено, що приватне обвинувачення здійснюється виключно за заявою потерпілого (п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України), але за відсутності обтяжуючих обставин (ст. 67 КК України). Слідчим в оскаржуваній постанові наведено, що ОСОБА_5 має психічні розлади та ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є обтяжуючими обставинами за п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України. Слідчим не було проведено належних слідчих дій. Також слідчим не вирішено питання щодо необхідності надання потерпілій примусового лікування, яке здійснюється відповідно до ст.ст. 339-342 ЦПК України, положень ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу». Зокрема, слідчий за приписів ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» мав би звернутися із відповідною заявою до лікаря-психіатра, який приймає відповідне рішення про лікування та стан особи. Заява ОСОБА_3 містить посилання на доньок потерпілої, а також на бездіяльність з боку поліції та медичних працівників (в тому числі лікаря-психіатра) до яких зверталась заявниця та які не прийняли письмову заяву про хвору особу ОСОБА_5 . Станом на сьогодні внаслідок затягування з боку слідчого, неповідомлення останньої про необхідність лікування та не надання психічної допомоги у потерпілої ОСОБА_5 психічна хвороба прогресує, остання відмовилась від їжі та обмазує себе екскрементами. Виклики швидкої результату не мають.

У судове засідання скаржник ОСОБА_3 та її адвокат ОСОБА_6 не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами.

Слідчий у судове засідання не з`явився, що, згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, не є перешкодою для розгляду скарги. Надано заяву про розгляд справи за відсутності слідчого та матеріали кримінального провадження №0000467.

Дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000467, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; розумність строків, тощо.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У кримінальному провадженні, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України , за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Збирання доказів регламентовано ст. 93 КПК України, за змістом якої збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Згідно 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Отже, закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому прийняття рішення про його закриття можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки доказів, які стосуються цього провадження, у сукупності.

За змістом ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ньому має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту прав та відповіді на усі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу. Мотивувальна частина постанови про закриття кримінального провадження повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви такого рішення, їх обґрунтування з посиланням на положення цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_7 від 23.02.2023 року (справа №487/883/23 (провадження №1-кс/487/461/23) було зобов`язано уповноважену особу Миколаївського РУМ ГУНП в Миколаївській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявою ОСОБА_3 від 27.01.2023 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати розслідування.

В заяві про вчинення кримінального правопорушення від 27.01.2023 року ОСОБА_3 вказувала на вчинення, на її думку, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, яке полягає у залишенні рідними доньками в небезпеці їхньої матері ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як похилої особи, яка проживає самостійно, потребує з 2019 року постійного догляду у зв`язку із знаходженням в безпорадному стані внаслідок старості та хвороби за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом вказаної заяви у ОСОБА_8 , яка є сусідкою ОСОБА_3 , наявні ознаки психічного захворювання та втрати розуму щодо ведення господарства, користування приладами електропостачання, газопостачання та водопостачання, що є загрозою життю та здоров`ю мешканців будинку та її особисто. Сусідка потребує стороннього постійного догляду внаслідок старості та втрати розуміння з ведення звичайного побутового життя. ОСОБА_8 неодноразово затоплює сусідів, вириває крани водяні, опалювальні батареї (труби пвх), стукає по них, розбиває вимикачі світла та розетки, розбила меблі, не може готувати їжу, ходить на балкон замість туалету, не доглядає за гігієною, не може користуватись побутовими приладами (вода, світло та газ), які відключаються для запобігання трагедії. За весь період (починаючи з 2019 року) доньки ОСОБА_8 до неї не з`являлись, її рідні навмисно не доглядають за останньою та залишили похилу особу без догляду та медичної допомоги, яких вона потребує. Звернення до органів соціального захисту, медичних закладів та поліції не дали результату, у зв`язку з чим ОСОБА_3 ініційовано питання щодо внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 135 КК України.

За змістом оскаржуваної постанови та матеріалів кримінального провадження №0000467, під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно протягом тривалого проміжку часу. Остання має двох доньок, які проживають окремо. До Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області 31.01.2023 року надійшло звернення ОСОБА_3 про вжиття заходів до доньок ОСОБА_8 , які не доглядають за своєю матір`ю. Вказану заяву зареєстровано у ЄО №1216 від 31.01.2023 року. В ході перевірки за матеріалами заяви встановлено, що ОСОБА_8 потребує догляду, так як має психічні розлади. Опитати доньок з приводу вказаних обставин не виявилось можливим. 09.03.2023 року до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла ухвала слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_7 у справі №487/883/23 щодо зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 . На виконання ухвали слідчого судді 10.03.2023 року відомості до ЄРДР було внесено та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 135 (залишення в небезпеці без обтяжуючих обставин).

Частиною 1 ст. 135 КК України передбачена кримінальна відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Згідно постанови Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №742/1479/19, провадження №51-3505км20, суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

За змістом статті 135 КК поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за статтею 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Обтяжуючими обставинами за ст. 135 КК України є: вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 135 КК України, матір`ю стосовно новонародженої дитини, якщо матір не перебувала в обумовленому пологами стані (ч. 2 ст. 135 КК України) та діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, якщо вони спричинили смерть особи або інші тяжкі наслідки (ч. 3 ст. 135 КК України). Отже, твердження скаржника щодо наявності обтяжуючих обставин за ч. 1 ст. 135 КК України, які передбачені п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України (обставини, що обтяжують покарання) є неспроможними.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

За змістом постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №712/1710/19, відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати ні сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Таким чином, встановлення відсутності заяви потерпілої на початок кримінального провадження та згоди потерпілої на подальше підтримання обвинувачення у формі приватного обвинувачення, тобто встановлення фактичної відсутності самого обвинувачення щодо особи, є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Разом з цим, згідно оскаржуваної постанови від 12.04.2023 року слідчий СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 встановивши відсутність заяви ОСОБА_8 стосовно неналежного виконання своїх обов`язків її дітьми, без опитування самої ОСОБА_8 , з посиланням на норми статей 477 та 478 КПК України, закрила кримінальне провадження, відомості про яке 10.03.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000467 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка передбачає встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами КПК України. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого.

Встановлені слідчим суддею та вище перелічені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що слідчим не було всебічно, повно й неупереджено досліджено всі обставин кримінального провадження з наданням належної правової оцінки, отже оскаржувана постанова є передчасною та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 2, 7-9, 40, 91-94, 110, 284, 303-307, 309, 370, 372 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати постанову від 12.04.2023 року слідчого слідчого відділу Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, відомості про яке 10.03.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000467 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1