490/1936/20 26.06.2023
н/п 1-кп/490/31/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/1936/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2023 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000367 від 27 січня 2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Миколаєві, є громадянином України, має вищу освіту, розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину 2005 року народження, офіційно не працює, є інвалідом 3 групи, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

27.04.2006 року ДАІ ГУ УМВС України у Миколаївській області ОСОБА_3 видано посвідчення водія серії НОМЕР_1 .

23.07.2019 року у відношенні ОСОБА_3 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, в ході якого у останнього було вилучено документи, що підтверджують право керування транспортними засобами.

У подальшому, усвідомлюючи, що він, на період судового розгляду, тимчасово позбавлений права керування транспортним засобом у зв`язку з вилученням посвідчення водія, з метою продовження керувати транспортними засобами, уникнення адміністративної відповідальності, у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленого документа - водійського посвідчення.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_3 у невстановлений слідством час, у невстановленої особи, придбав завідомо підроблений документ, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане від 20.09.2018 року ТСЦ 4844 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою подальшого його використання.

У подальшому, 27.01.2020 року близько 12:30 години, ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м.Миколаїв, вул.Декабристів, 4-А, здійснив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

На вимогу працівників поліції надати документ, який посвідчує особу для складання адміністративного протоколу, ОСОБА_3 , діючи умисно, достовірно знаючи, що у нього наявний завідомо підроблений документ - посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане від 20.09.2018 року ТСЦ 4844 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішив його використати та надав його працівникам поліції в якості підтверджуючого документа особи, тим самим використав завідомо підроблений документ.

При перевірці працівниками поліції вищевказаного посвідчення водія було виявлено явні ознаки підробки, а саме: невідповідність аналогічним бланкам, що знаходяться в офіційному обігу на території України, після чого посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане від 20.09.2018 року ТСЦ 4844 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було вилучено, а на ім`я ОСОБА_3 складено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.4 ст.358 КК України.

08.06.2023 року обвинуваченим ОСОБА_3 подано до Центрального районного суду м.Миколаєва клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що кримінальне правопорушення, що інкримінується ОСОБА_3 , передбачене ч.4 ст.358 КК України, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку. У відповідності до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. Так, з моменту інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення (з 27.01.2020 року) до теперішнього часу пройшло більше трьох років, а тому він не заперечує проти закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні подане клопотання підтримали та просили його задовольнити. Наслідки закриття кримінального провадження та про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.49 КК України, тобто з нереабілітуючих підстав, обвинуваченому зрозумілі.

Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності не заперечував.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання обвинуваченого та матеріали судової справи, вважає, що подане клопотання обвинуваченого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до статті 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України, станом на час вчинення відносилось до злочину невеликої тяжкості.

Згідно вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" від 22.11.2018 року №2617-VIII, який набрав чинності 01.07.2020 року, внесено зміни, згідно яких ч.4 ст.358 КК України є кримінальним проступком, за який передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Крім цього, Законом від 22.11.2018 року №2617-VIII внесено зміни до Загальної частини КК України, зокрема до ст.49 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України (в редакції Закону України №2617-VIII), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 КК України (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом №2617-VIII), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З моменту вчинення кримінального правопорушення - 27.01.2020 року, минуло більше трьох років.

На час розгляду клопотання судом не встановлено та сторонами провадження не надано інформації про ухилення обвинуваченого від слідства, вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а так само і відомостей про переривання чи зупинення строків, згідно ч.2 ст.49 КК України.

Крім цього, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє підстави та наслідки закриття провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності, безумовної можливості продовження судового розгляду провадження з його вирішенням по суті, і останній не заперечував проти закриття провадження з відповідних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення.

Суд приходить до висновку про те, що обвинувачений, розуміючи зміст процесуальних дій, що відбувались під час судового засідання, маючи безумовне та гарантоване законодавством право на судовий розгляд провадження та перевірку судом обґрунтованості обвинувачення у вчиненні ним кримінального проступку, таким правом не скористався та не заперечував проти закриття провадження за нереабілітуючих підстав.

Додатково, слід зазначити, що дотримання умов, передбачених частинами 1-3 ст.49 КК України, є безумовним і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності, є обов`язковим.

Передбачений ст.49 КК України інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст.63 Конституції України та ст.18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи із цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2020 року (судова справа №730/67/16).

Цивільний позов по справі не заявлено.

Згідно з ч.1 ст.126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п.13 ч.1 ст.368, ч.4 ст.374 КПК України). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС прийшов до висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Окрім того, закриття кримінального провадження на нереабілітуючих підставах і застосування м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє від сплати процесуальних витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертиз. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №449/1689/19.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 12.02.2020 року №33) в сумі 1570 (одна тисяча п`ятсот сімдесят) грн. 10 коп..

Питання про речові докази суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст.49 КК України, ст.ст.284-288, 369-372, 395 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000367 від 27 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України - закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 12.02.2020 року №33) в сумі 1570 (одна тисяча п`ятсот сімдесят) грн. 10 коп..

Речові докази:

- посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане 20.09.2018 року ТСЦ 4844 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 27.04.2006 року ДАІ ГУ УМВС України Миколаївським МРЕВ на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1