КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4430/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

31 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року,-

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора в режимі ВКЗ ОСОБА_8 ,

обвинуваченого в режимі ВКЗ ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 - задоволено та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 терміном на 60 (шістдесят) днів, із можливістю внесення застави у сумі 9 394 000, 00грн.

Визначено строк дії ухвали - до 09.09.2023.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який карається позбавленням волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна, стан здоров`я, наявність місця проживання та реєстрації, а також те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні протиправних дій, метою яких було надання представниками служби РФ допомоги в проведені підривної діяльності проти України, дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, визначені п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки існують достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, може незаконно виїхати за межі території України та перераховуватися від суду, в тому числі і на тимчасово окупованих територіях, а також розуміючи, що представники спецслужб РФ можуть забезпечити його переховування на території РФ, буде вважати, що єдиним способом уникнути кримінальної відповідальності за вчинення вказаних протиправних дій є доведення своїх злочинних намірів до кінця, може продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та вчинити інші протиправні дії, які необхідні для передання представникам спецслужб РФ вказаної інформації, а тому саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігти наявним вище ризикам.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що доцільним буде залишити застосований альтернативний запобіжний захід у виді застави у раніше визначеному судом розмірі, у сумі 3500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який слід обраховувати виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного станом на 1 січня 2023 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2023 просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволені клопотання прокурора відмовити. Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу - задовольнити та змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою - домашній арешт із забороною полишати квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , окрім випадків отримання медичної допомоги, з виконанням обов`язків: прибувати до суду за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт громадянина України для виїзду закордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утриматись від спілкування зі свідками, експертами у кримінальному провадженні №0000070 від 04.03.2022; носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції без жодного доказу, лише з огляду на позицію прокурора, дійшов до висновку щодо існування ризиків, переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, вплив на експертів та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при продовженні ОСОБА_6 строку тримання під вартою не взяв до уваги відомості про його особу, які дають всі підстави вважати, що під дією іншого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, він буде належним чином виконувати покладені на нього обов`язки. Оскільки стан здоров`я обвинуваченого, який є хворим на тяжкі захворювання, які є навіть підставою для звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, не дає йому можливості переховуватись чи уникати суд.

Однією із вагомих підстав для зміни запобіжного заходу є належне врахування стану здоров`я обвинуваченого, визначення неможливості отримувати медичну допомогу в умовах СІЗО.

Щодо ризику продовження протиправної поведінки, апелянт зазначає, що не враховано те, що ОСОБА_10 інкримінується передання інформації, яку він начебто отримував, перебуваючи на посаді помічника-консультанта на громадських засадах, але наразі він звільнений з такої посади, а тому навіть якщо теоретично припустити причетність обвинуваченого до інкримінованого злочину, отримувати аналогічну інформацію з метою передачі представникам спецслужб РФ ОСОБА_6 немає звідки.

Апелянт вказує, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є лише переліком законодавчих підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції. Окрім того, апелянт зазначає, що у поведінці ОСОБА_6 відсутні усі ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а не тільки заявлені прокурором.

Також апелянт вказує щодо відсутності ризику переховування від суду, оскільки обвинувачений з 02.03.2023 перебуває під контролем органів влади і навіть не може довести, що такий ризик у його поведінці відсутній. А наявність невеликих грошових коштів у обвинуваченого, які йдуть на систематичне його лікування, не дасть йому ефективно переховуватись. Крім того, щодо посилання прокурора на співпрацювання обвинуваченого із спецслужбами РФ не підтверджено жодним доказом, та не дає підстави вважати, що це сприятиме переховування від суду, адже Служба Безпеки України надійно та ефективно захищає безпеку держави.

Щодо ризику продовження кримінального правопорушення, апелянт зазначає, що ОСОБА_6 наразі не обіймає посаду помічника-консультанта народного депутата на громадських засадах, або інші посади, які б дозволяли йому отримувати інформацію від органів влади. Конспіраторний засіб зв`язку, а саме мобільний телефон вилучений та є речовим доказом у кримінальному провадженні. За таких обставин, обвинувачений не має змоги та навіть бажання продовжувати кримінальне правопорушення, а тому, цей ризик є надуманим та не має під собою реального підґрунтя.

Крім того, щодо ризику знищення-спотворення доказів або іншого перешкоджання судовому провадженню, апелянт вказує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчене. Усі речі та документи, що на думку сторони обвинувачення, мають істотне значення для кримінального провадження, вже встановлені та зібрані органом досудового розслідування, оформлені як докази, перебувають у розпорядженні прокурора,що взагалі навіть теоретично унеможливлює ризик знищення або спотворення доказів обвинуваченим.

Щодо ризику впливу на свідків, експертів у кримінальному провадженні, апелянт зазначає, що загальне та недоведене значення стороною обвинувачення ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків не підкріплено жодними доказами або принаймні посиланням на імена таких осіб та способу, у який обвинувачений може впливати на них. Окрім того, свідки у кримінальному провадженні, окрім дружини обвинуваченого та народного депутата України ОСОБА_11 - відсутні. За таких обставин, небезпеку втручання ОСОБА_6 у відправленні правосуддя стороною обвинувачення не продемонстровано, а тому матиме місце порушення Конвенції при подальшому триманні ОСОБА_6 під вартою, що у повній мірі кореспондується із позицією ЄСПЛ.

Також апелянт звертає увагу, що запобігти усім ризикам, які прокурор вважає, такими, що існують, а також іншим, передбаченим ст. 177 КПК України, можливо, визначивши обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною полишати місце перебування цілодобово, а також покладення інших обов`язків, зокрема і носіння електронного засобу контролю.

Також апелянт зазначила, що визначення суми розміру застави, є завищеною, необґрунтованою та не відповідає ані характеру злочину, у якому обвинувачується обвинувачений, ані його особі, ані рівню його фінансових можливостей. Суд визначаючи розмір застави не врахував фінансових можливостей обвинуваченого, оскільки обвинувачений з 02.03.2022 року тримається під вартою та не отримує жодних грошових коштів, окрім пенсії, яка витрачається його рідними на утримання його у СІЗО.

А також, апелянт вказує, на місці соціальні зв`язки обвинуваченого, в якого є дружина та син, а на його утриманні та під піклуванням перебувають батьки похилого віку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань, суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що на даний час існують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2023 продовжено обвинуваченомуОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб до 09 вересня 2023 року із можливістю внесення застави у сумі 9 394 000, 00грн.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував у сукупності, тяжкість та конкретні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_10 , тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого та правильно встановив, що існують обґрунтовані ризики, передбаченіп. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України ступінь яких не зменшився, що виключає застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, спрямованого на проведення підривної діяльності проти України шляхом надання допомоги представникам спецслужб РФ., який карається позбавленням волі на строк до 15 років з конфіскацією майна або без такої, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватися від суду, продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та вчинити інші протиправні дії, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Щодо доводів захисника про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків та відсутність встановлених судом ризиків, то на думку колегії суддів, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність у обвинуваченого дружини, дитини та батьків пенсійного віку не може саме по собі свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які зможуть усунути існуючі ризики.

Що стосується посилань захисника на наявність у обвинуваченого тяжких захворювань, то колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції, врахував стан здоров`я обвинуваченого. При цьому, захисником не надано доказів до суду апеляційної інстанції, які б свідчили про неможливість подальшого тримання обвинуваченого під вартою у зв`язку зі станом його здоров`я.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_10 наразі не обіймає посаду помічника консультанта народного депутата на громадських засадах, або інші посади, які б дозволили йому отримувати інформацію від органів влади, що свідчить про відсутність ризику продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та вчинити інші протиправні дії, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дані обставини, з огляду на воєнний стан, введений на території України, а також особу обвинуваченого ОСОБА_10 , жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що останній з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, не зможе здійснити дій, спрямованих на передання представникам спецслужб РФ певної інформації, що може бути використана країною агресором під час військових дій.

Не спростовує обґрунтованість ризику та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України і твердження захисника про наявність у обвинуваченого ряду захворювань та невеликих грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризику знищити, сховати або спотворити речі, документи, а також впливу на свідків, експертів у кримінальному провадженні, колегією суддів не перевіряються, оскільки такі ризики судом першої інстанції встановлені не були.

Посилання захисника на фактичні обставини справи та відсутність доказів винуватості ОСОБА_6 в даному провадженні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки,тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою.

З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що наведені у судовому рішенні ризики не ґрунтуються на жодному доказі, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги про завищену та необґрунтовану суму застави, то суд апеляційної інстанції виходить з того, що це дискреційні повноваження суду першої інстанції в межах кримінально-процесуального закону, а також характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, застосований судом першої інстанції альтернативний запобіжний захід у виді застави у раніше визначеному судом розмірі, у сумі 3500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, буде цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується або вчинити інші протиправні дії.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи захисника в цій частині є неспроможними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 376, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб до 09 вересня 2023 року із можливістю внесення застави у сумі 9 394 000, 00грн - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4