Справа № 461/2772/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/106/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2022 року про обвинувачення останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту фактичного її затримання, а саме з 15.04.2022.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 3 996 310 грн. до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Згідно з вироком, внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії рф проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - Автономна Республіка Крим та м. Севастополь (далі - АР Крим), а в подальшому і незаконна анексія цієї території України.

Зокрема, 06.03.2014 у порушення ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України, п.2 ч.3 ст.3, ст.ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум», ст.ст. 6, 6-1 Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» депутатами Севастопольської міської ради одноголосно прийнято незаконне рішення №7151 «Про участь в проведенні загальнокримського референдуму», у якому зокрема, зазначено «м. Севастополю ввійти до складу російської федерації в якості суб`єкту російської федерації; підтримали рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим про проведення загальнокримського референдуму; прийняти участь в проведенні загальнокримського референдуму 16.03.2014; затвердити міський склад комісії щодо проведення референдуму».

Відповідно до зазначеного незаконного рішення, 16.03.2014 проведено незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

У приміщенні Верховної Ради АР Крим, 17.03.2014 депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову №1745-6/14 «Про незалежність Криму», згідно з якою на підставі «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а місто Севастополь отримало особливий статус у складі російської федерації.

У подальшому Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову від 17.03.2014 №1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», у пункті 1 якої вказано, що з моменту проголошення Республіки Крим як незалежної суверенної держави вищим органом влади Республіки Крим є Державна Рада Республіки Крим.

Крім цього, на позачерговому засіданні Севастопольської міської ради від 17.03.2014 прийнято незаконне рішення №7156 про підтримку рішення Верховної Ради АР Крим про незалежність Криму та створення так званої «Республіки Крим», а також про звернення до російської федерації з пропозицією про прийняття міста Севастополя до складу російської федерації в статусі міста федерального значення. Також, 17.03.2014 прийнято рішення про перейменування Севастопольської міської ради у «Законодательное собрание города Севастополь».

Між російською Федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республіка Крим» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 18.03.2014, підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополь до складу російської федерації.

Продовжуючи підривну діяльність проти України, рф утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади рф, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади рф та недопущення контролю України над цією територією.

За невстановлених у ході досудового слідства обставин, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянкою України, обіймаючи посаду заступника начальника управління торгівлі та побутових послуг - начальника відділу торгівлі Міністерства економічного розвитку і торгівлі АР Крим, нехтуючи вимогами Конституції і законів України, умисно, достовірно знаючи про те, що територія міста Сімферополь та Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, перебуваючи у м. Сімферополі на території Автономної Республіки Крим, 29.08.2014 перейшла на посаду заступника начальника управління торгівлі і споживчого ринку - завідувача відділом регулювання діяльності у сфері торгівлі і побутових послуг незаконно створеного органу «Міністерство промислової політики Республіки Крим».

В підтвердження своїх злочинних намірів, спрямованих на допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, отримала паспорт громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданий 10.04.2014, тим самим підтвердила свою готовність служити державі, яка анексувала суверенну і недоторканну територію України.

ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді заступника начальника управління торгівлі і споживчого ринку - завідувача відділом регулювання діяльності у сфері торгівлі і побутових послуг незаконно створеного органу «Міністерство промислової політики Республіки Крим», яка є посадою державної цивільної служби Республіки Крим і відноситься до головної групи посад державної цивільної служби категорії «керівники», забезпечувала виконання покладених на цей відділ завдань іноземної держави - російської федерації по реалізації її державної політики у сфері торгівлі і удосконалення споживчого ринку, чим умисно надавала іноземній державі та її представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.

ОСОБА_7 , у період часу з 29.08.2014 по 09.04.2021, перебуваючи на указаній посаді незаконно створеного органу так званого «Міністерства економічного розвитку Республіки Крим», забезпечувала функціонування незаконно створеного представницького органу та сприяла представникам російської федерації у проведенні підривної діяльності на території України.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що територія міста Сімферополь та Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, утворення та діяльність «Міністерства економічного розвитку Республіки Крим», а також прийнятих ними актів є незаконними, маючи на меті допомогти представниками іноземної держави, а саме російської федерації, у проведенні підривної діяльності проти України, здійснювала виготовлення документів, а саме «Информация на сайт Министерства экономического развития Республики Крым от 29.07.2014 об приостановлении ввоза на территорию российской федерации соковой продукции», «Информация на сайт Министерства экономического развития Республики Крым от 06.06.2014 об приостановлении ввоза молочной продукции с территории Украины», «Перечень нормативно правовых актов, принятых государственным советом РК и советом министров РА в сфере торговли с 2014 года», «Данные отчетного баланса продовольственных ресурсов РК», «Формирование условий для обеспечения роста объёмов производимой сельскохозяйственной продукции в Республике Крым и увеличения доли ее продажи в торговых сетях Республики Крым», а також документа щодо налагодження поставок продуктів харчування з російської федерації, які обмежували економічну діяльність України на території АР Крим.

Виготовлені ОСОБА_7 документи висвітлено на офіційних сайтах так званого «Міністерства економічного розвитку Республіки Крим» та Федеральної служби по нагляду в сфері захисту прав споживачів та благоустрою людини російської федерації.

Крім цього, ОСОБА_7 , шляхом скерування відповідних запитів, здійснювала пошук об`єктів, які належать до антитерористичної захищеності, а також здійснювала пошук складських приміщень, які призначені для зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

13.07.2020 керівництвом незаконно створених органів влади на території АР Крим за якісне забезпечення функціонування незаконно створеного представницького органу, ОСОБА_7 була нагороджена медаллю «За доблестный труд». Створення та функціонування на території України представницького органу іноземної держави, у якому здійснювала активну діяльність ОСОБА_7 , призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим та м. Сімферополь, забезпечили належне функціонування незаконно створених органів влади.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, економічній безпеці України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України.

Не погоджуючись із даним вироком, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 1 листопада 2022 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що стороною обвинувачення не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 працювала на будь-яких посадах у незаконно створених органах влади на території окупованої АР Крим, а тим паче займалась будь-якою діяльністю, яка могла б бути кваліфікована як діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 111 КК України. Зокрема, долучений до матеріалів справи рапорт не може вважатися доказом у кримінальному провадженні; акт огляду сторінок Інтернету не передбачений КПК як форма процесуального документу; протокол обшуку є формальним і сторона захисту просила надати копію запису технічної фіксації судового засідання, на якому приймалось рішення про надання дозволу на обшук за місцем проживання, однак така надана не була, що може свідчити про її відсутність; протоколи огляду Інтернет-ресурсів також є неналежними та недопустимими доказами, оскільки роздруківки Інтернет-сторінок визнаються доказами, якщо вони виготовлені, видані й засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером; протоколи огляду телефонів та флеш-носіїв складені слідчим і не містять інформації про те, що накопичувач знаходився в опечатаному вигляді, відсутні фотознімки конверта тощо. Крім цього, слідчий не є спеціалістом або експертом у сфері комп`ютерних технологій, а тому він мав ініціювати проведення відповідної експертизи.

Як зазначає апелянт, ОСОБА_7 10 квітня 2014 року отримала паспорт громадянина російської федерації. Однією з підстав втрати громадянства України є набуття громадянином України громадянства іншої держави. При цьому Закон України «Про громадянство України» не визнає обмежень у визнанні Україною прийняття громадянства країни-окупанта її громадянами у зв`язку з такою окупацією. Такі правовідносини врегульовані ст. 45 положення про закони та звичаї суходільної війни, затвердженого IV Гаазькою конвенцією 1907 року, згідно з якою забороняється примус жителів окупованої території присягати на вірність державі-супротивнику. Станом на 10 квітня 2014 року російська федерація не була військовим супротивником України, на території АР Крим жодних військових дій не проводилося. При цьому ОСОБА_7 підтвердила, що вона добровільно, без будь-якого примусу, отримала громадянство російської федерації. Таким чином, на переконання сторони захисту, з 10 квітня 2014 року обвинувачена є громадянкою російської федерації з усіма правами та обов`язками приналежності до такої держави, а тому не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України. Водночас, стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_7 і досі є громадянкою України, а її паспорти (внутрішній та закордонний) є дійсними.

Також апелянт звертає увагу на те, що дії ОСОБА_7 мали б бути кваліфіковані з ч. 5 ст. 111-1 КК України, оскільки, як слідує з обвинувального акта, вона, будучи громадянкою України, обіймала посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Однак відповідальність за цією статтею була введена лише у березні 2022 року, а тому ОСОБА_7 не може взагалі бути піддана жодному виду відповідальності.

20 лютого 2023 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшли заперечення прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 , у яких останній зазначає, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 111 КК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у справах №759/7443/17 від 27 жовтня 2022 року та №759/5737/17 від 21 грудня 2022 року. Як зазначає прокурор, факт перебування ОСОБА_7 у громадянстві України підтверджується як безпосередньо показаннями останньої при встановленні особи, так і іншими дослідженими доказами, у тому числі копією паспорта громадянина України. Встановлено, що ОСОБА_7 у період 2017-2022 років дванадцять разів перетинала кордон окупованого українського Криму з підконтрольною Україні територією, востаннє 13 січня 2022 року. Для перетину лінії розмежування остання використовувала паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 . Таким чином обвинувачена свідомо користувалась правами громадянина України та використовувала при цьому паспорти громадянина України, усвідомлюючи, що продовжує бути громадянкою України, не дивлячись на отримання громадянства рф. Також прокурор зазначає, що досліджені у суді протоколи оглядів Інтернет-сайтів, якими зафіксована діяльність ОСОБА_7 на керівній посаді у незаконно створеному органі окупаційної влади рф, складені відповідно до вимог ст. 237 КПК України. Залучення ж спеціаліста чи експерта під час проведення огляду флеш-носія слідчим не здійснювалось, оскільки необхідності у використанні спеціальних знань для того, щоб відкрити флеш-носій та ознайомитись з його вмістом, не було. За таких обставин, сторона обвинувачення вважає оскаржений вирок суду законним та просить залишити його без змін.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній мотивів та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, за який її засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на письмові докази: рапорт старшого оперуповноваженого третього відділу ГВ ЗНД УСБУ у Львівській області ОСОБА_12 від 11 квітня 2022 року, у якому зазначено, що ОСОБА_7 на початку 2015 року була призначена на посаду «заступника начальника управління з розвитку внутрішньої торгівлі - завідувача відділу регулювання роботи у сфері торгівлі і побутових послуг Міністерства промислової політики Республіки Крим»; акт огляду від 11 квітня 2022 року щодо проведення огляду сторінок Інтернету, які розміщені в пошуковій системі «Google», загальнодоступних соціальних мережах «Facebook», «Twitter», тощо, відеохостингу «Youtube», інтернет-виданнях газет стосовно ОСОБА_7 , на яких розміщено статтю щодо нагородження медаллю «За доблестный труд» від 13 липня 2020 року заступника начальника управління розвитку внутрішньої торгівлі - завідувач відділу регулювання роботи у сфері торгівлі і побутових послуг Міністерства промислової політики Республіки Крим - ОСОБА_7 ; протокол обшуку від 14 квітня 2022 року, у ході якого за місцем перебування ОСОБА_7 вилучено, зокрема, паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданий 10.04.2014 на ім`я ОСОБА_7 , а також відеозапис до обшуку; довідку старшого оперуповноваженого третього відділу ГВ ЗНД УСБУ у Львівській області ОСОБА_12 від 29 квітня 2022 року, в період з 2017-2022 роки відповідно до наявних в ITC «Аркан» ДПС України даних, ОСОБА_7 12 разів (вїзд/виїзд) перетинала лінію розмежування з тимчасово окупованою АР Крим; для перетину лінії розмежування з тимчасово окупованою АР Крим ОСОБА_7 використовувала паспорт громадянки України серія НОМЕР_2 та паспорт громадянки України для виїзду за кордон серія НОМЕР_3 ; протокол огляду від 30 квітня 2022 року, відповідно до якого старшим оперуповноваженим третього відділу ГВ ЗНД УСБУ у Львівській області ОСОБА_12 проведено огляд сторінок Інтернету стосовно ОСОБА_7 , на яких, зокрема, розміщено інформацію про те, що остання входить до складу евакуаційної комісії республіки Крим, а саме «Подгруппа первоочередного обеспечения продуктами питания и предметами первой необходимости»; протокол огляду від 16 квітня 2022 року, відповідно до якого співробітником Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_13 проведено огляд мобільного телефону «Samsung» ІМEI1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 та мобільного телефону «Samsung» Galaxy Е5, номер моделі SM-E500H, що належать ОСОБА_7 ; протокол огляду від 14 квітня 2022 року, відповідно до якого співробітником Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_13 проведено огляд інтернет-ресурсів в мережі Інтернет, в ході якого встановлено відомості щодо ОСОБА_7 та її діяльності на обійманій посаді; протокол огляду від 14 квітня 2022 року за результатами огляду співробітником Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_13 флеш-носія марки Verbatim із маркуванням YC08CATL, який було виявлено та вилучено в ході проведення обшуку в кімнаті № НОМЕР_6 готелю ТзОВ «Леотель», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д. Лук`яновича, 3; копію паспорта громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , а також паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданий 10 квітня 2014 року на ім`я ОСОБА_7 , які детально описані у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 111 КК України, як вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, економічній безпеці України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи захисника про протилежне апеляційний суд вважає безпідставними.

Загалом вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 1 ст. 111 КК, заподіює шкоду національній безпеці України, і розцінюється як підривна діяльність проти неї. Згідно з законодавством України загрози національній безпеці - це наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Таким чином, види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.

Кримінальним законом установлено, що надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України.

Місцевий суд з`ясував, що ОСОБА_7 , обіймаючи посаду заступника начальника управління торгівлі та побутових послуг - начальника відділу торгівлі Міністерства економічного розвитку і торгівлі АР Крим, отримавши 10 квітня 2014 року паспорт громадянина російської федерації, 29 серпня 2014 року перейшла на посаду заступника начальника управління торгівлі і споживчого ринку - завідувача відділом регулювання діяльності у сфері торгівлі і побутових послуг незаконно створеного органу «Міністерство промислової політики Республіки Крим», перебуваючи на цій посаді забезпечувала виконання покладених на зазначений відділ завдань іноземної держави - російської федерації.

Таким чином, ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, маючи достатній рівень спеціальних знань і життєвого досвіду, що підтверджується наявністю вищої освіти та зайняттям керівної посади у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі АР Крим, використовуючи під час зайняття посади заступника начальника управління торгівлі і споживчого ринку - завідувача відділом регулювання діяльності у сфері торгівлі і побутових послуг незаконно створеного органу «Міністерство промислової політики Республіки Крим» власні теоретичні знання і практичні навички, тривалий час (з 29 серпня 2014 року до 9 квітня 2021 року) забезпечувала функціонування незаконно створеного представницького органу іноземної держави - російської федерації; здійснювала пошук складських приміщень, які призначені для зберігання матеріальних цінностей державного резерву, за що була нагороджена медаллю «За доблестный труд».

Вказані дії засудженої призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим та м. Сімферополь, забезпечили належне функціонування незаконно створених органів влади.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи захисника про те, що діяльність засудженої в органах окупаційної влади на посаді керівника державної цивільної служби, не може бути визнано судом формою вчинення ОСОБА_7 державної зради.

Стосовно тверджень апелянта про те, що дії ОСОБА_7 підпадають під ознаки ч. 5 ст. 111-1 КК України, однак відповідальність за такі дії введена лише у березні 2022 року, тому обвинувачена не може бути притягнута до будь-якої відповідальності взагалі, колегія суддів зазначає таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність» № 2108-IX від 3 березня 2022 року Кримінальний кодекс України доповнено, зокрема, ст. 111-1, частина 5 якої передбачає відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території.

Таким чином у ч. 5 ст. 111-1 КК України йдеться про зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, тобто особа добровільно допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території.

Якщо ж, окрім зайняття відповідної посади, особа також здійснює певну діяльність, то за наявності інших обов`язкових ознак складу злочину, дії особи можуть утворювати державну зраду у такій її формі, як надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

У контексті положень ст. 111 КК України підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Як установлено в ході судового розгляду, ОСОБА_7 до її призначення на посаду в окупаційні органи влади, обіймала посаду у Міністерстві промислової політики Республіки Крим, тобто така буле державним службовцем та складала, відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16 грудня 1993 року, Присягу державного службовця, якою зобов`язалась вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет.

Окрім цього, в силу зайнятої посади, ОСОБА_7 була обізнана з економічною діяльністю України на території АР Крим, та могла використати цю інформацію для посилення економічної діяльності рф на тимчасово окупованій території. Крім цього, ОСОБА_7 , співпрацюючи з окупаційною владою, здійснила виготовлення документів щодо призупинення ввезення молочних продуктів, соків з території України та документів щодо налагодження поставок продуктів харчування з російської федерації, які обмежували діяльність України на території АР Крим.

Наведене дає колегії суддів підстави дійти висновку, що дії ОСОБА_7 були спрямовані саме на надання допомоги російській федерації та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, а тому такі дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 111 КК України.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і покликання захисника на те, що рапорт старшого оперуповноваженого третього відділу ГВ ЗНД УСБУ у Львівській області ОСОБА_12 від 11 квітня 2022 року не має братися до уваги, оскільки такий не є доказом у розумінні ст. 84 КПК України.

Відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя та суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій.

Таким чином, доводи про те, що рапорт не є доказом неспроможні, оскільки доказ це не сам процесуальний документ «рапорт», а відомості, отримані у встановленому законом порядку та викладені у ньому.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 425/217/17.

Стосовно дати складення рапорту, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей до ЄРДР може бути самостійне виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Водночас, здійснення контррозвідувальних заходів з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України належить до компетенції Служби безпеки України, що визначено п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України». Наведене, а також обставини справи у своїй сукупності, свідчать про те, що передумовою внесення відомостей до ЄРДР у цій ситуації було виявлення кримінально-протиправної діяльності ОСОБА_7 та подальше внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення, що відповідає вимогам закону. Крім цього, дата складення рапорту не спростовує відомостей, викладених у ньому.

Аналогічно спростовуються і доводи про неналежність як доказу акту огляду інтернет-сторінок, складеного старшим оперуповноваженим третього відділу ГВ ЗЗНД УСБУ у Львівській області ОСОБА_12 від 11 квітня 2022 року. Попри те, що вказаний доказ названий актом, а не протоколом, наведене не спростовує викладених у ньому відомостей.

Безпідставними є доводи ОСОБА_6 про те, що протоколи огляду інтернет-ресурсів є недопустимими та неналежними доказами, оскільки здобуті в порядку, не передбаченому КПК (не встановлено власників та провайдерів інтернет-ресурсів, роздруківки інтернет-сторінок не засвідчені).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції покликався, зокрема, на протоколи оглядів розміщених в мережі Інтернет російського інформаційного ресурсу «Крым политический», інтернет-видання, публікації зі сторінки сайту « Министерство экономического развития Республики Крым » від 30 квітня 2022 року та 16 квітня 2022 року.

Цими протоколами було встановлено, що ОСОБА_7 працювала на посаді заступника начальника управління розвитку внутрішньої торгівлі - завідуючого відділом регулювання діяльності в сфері торгівлі і побутових послуг Міністерства промислової політики Республіки Крим, проводила зустрічі-наради з підприємцями, входила в склад евакуаційної комісії Республіки Крим, у склад Комісії при Раді міністрів Республіки Крим щодо розгляду питань благодійної допомоги, що надходить в Республіку Крим у зв`язку з надзвичайною ситуацією, пов`язаною з обмеженням подання електроенергії у Республіку Крим; за свою діяльність була нагороджена медаллю російської федерації «За доблестный труд».

Підстав для визнання вищевказаних протоколів, якими здійснено огляд розміщених в мережі Інтернет російського інформаційного ресурсу «Крым политический», інтернет-видань, публікацій зі сторінки сайту «Министерство экономического развития Республики Крым» недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки це офіційні інтернет-сайти органів державної влади російської федерації, загальнодоступні в мережі Інтернет.

Огляд зазначених інтернет-сайтів здійснено слідчим з дотриманням вимог ст. 237 КПК та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Не знайшли свого підтвердження і викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що протокол обшуку є недопустимим доказом, оскільки адвокату ОСОБА_6 не було видано копії запису технічної фіксації судового засідання, на якому приймалося рішення про проведення такого обшуку.

Так, порядок проведення обшуку детально регламентований кримінальним процесуальним законом. Відповідно до статей 234, 235 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування. Ухвала слідчого судді має містити відомості про строк дії ухвали; прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук; положення закону, на підставі якого постановляється ухвала; житло чи інше володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, які мають бути піддані обшуку; особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться; речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.

Згідно з матеріалами провадження, обшук в кімнаті № НОМЕР_6 готелю ТзОВ «Леотель» за адресою: м. Львів, вул. Лук`яновича, 3, де мешкала ОСОБА_7 , проведено на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року. Вказана ухвала відповідає вимогам, визначеним ст. 235 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим.

Як зазначено в пунктах 1, 2 розділу V Інструкції щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 6 червня 2022 року №156, відповідно до вимог процесуального законодавства учасники справи мають право отримати копію технічного запису судового засідання (копію відео- та (або) звукозапису).

У разі подання учасником справи заяви про видачу копії запису судового засідання та пред`явлення підтвердження сплати судового збору, відповідальна особа суду може обрати один з наступних способів видачі копії технічного запису судового засідання: 2.1. надати засобами підсистеми відеоконференцзв`язку доступ до запису судового засідання в Електронному кабінеті користувача Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС). Цей спосіб можливий за умови реєстрації відповідного учасника справи в ЄСІТС; 2.2. надати запис на оптичному диску у вигляді файлу, попередньо скопіювавши його із підсистеми відеоконференцзв`язку, автоматизованої системи діловодства суду чи з іншого цифрового носія, на якому в суді зберігається відповідний запис судового засідання.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 зазначає, що з клопотанням про видачу копії технічного запису судового засідання стосовно проведення обшуку він звернувся 31 жовтня 2022 року. Втім, таке клопотання відсутнє у матеріалах справи. Крім того, 31 жовтня 2022 року суд першої інстанції видалився до нарадчої кімнати для ухвалення вироку у справі. В суді апеляційної інстанції обвинувачена та її адвокат не заявляли клопотання про необхідність ознайомлення з цим звукозаписом.

За таких обставин, з огляду на те, що доводи апелянта про нездійснення місцевим судом видачі копії відповідного звукозапису, нічим не підтверджені, колегія суддів не може взяти такі до уваги. Окрім цього, неотримання стороною захисту копії зазначеного звукозапису не може бути підставою для визнання протоколу обшуку недопустимим доказом, оскільки перелік підстав для визнання доказів недопустимими визначений статтями 87-88 КПК України; викладена апелянтом підстава до вказаного переліку не належить.

Покликання на те, що органом досудового розслідування могла бути спотворена, змінена або доповнена будь-яка інформація, розміщена на флеш-носіях (флеш-накопичувачахVERBATIUM із маркуванням YC08CATL) та телефонах, є нічим не підтвердженим припущенням сторони захисту. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що обвинувачена чи її адвокат у будь-який спосіб оскаржували незаконність дії органу досудового розслідування.

Стосовно незалучення спеціаліста для огляду зазначених флеш-носіїв та телефонів, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 237 КПК України огляд комп`ютерних даних проводиться слідчим, прокурором шляхом відображення у протоколі огляду інформації, яку вони містять, у формі, придатній для сприйняття їх змісту (за допомогою електронних засобів, фотозйомки, відеозапису, зйомки та/або відеозапису екрана тощо або у паперовій формі); з метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

З наведеного слідує, що спеціаліст слідчим, прокурором залучається лише у випадку, якщо необхідні спеціальні знання. Оскільки такої потреби не виникло, спеціаліст у цьому кримінальному провадженні не залучався, експертиза не проводилась.

Окрім цього, колегія суддів бере до уваги, що огляд флеш-носія та його вмісту проводився слідчим за участі підозрюваної ОСОБА_7 та її захисника; жодних зауважень щодо зовнішнього вигляду флеш-носія сторона захисту не висловлювала.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 з 10 квітня 2014 року є громадянкою російської федерації, з усіма правами та обов`язками приналежності до такої держави, а тому не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Так, факт перебування ОСОБА_7 у громадянстві України підтверджується наявними у матеріалах справи копіями паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 .

Згідно з вимогами статей 18, 19 Закону України «Про громадянство України» датою припинення громадянства України є дата видання відповідного Указу Президента України; громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання Указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України.

Жодних даних про те, що ОСОБА_7 вибула з громадянства України чи зверталася з заявою про припинення громадянства України матеріали справи не містять.

Водночас, набуття обвинуваченою, як громадянкою України, що проживає на тимчасово окупованій території України, громадянства російської федерації не визнається Україною відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Окрім цього, у період 2017-2022 років ОСОБА_7 дванадцять разів перетинала кордон тимчасово окупованої АР Крим з підконтрольною Україні територією, востаннє 13 січня 2022 року; для перетину лінії розмежування остання використовувала паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 . Таким чином ОСОБА_7 свідомо користувалась правами громадянина України та використовувала при цьому паспорти громадянина України, тобто вона усвідомлювала свою приналежність до громадянства України, не зважаючи на набуття громадянства російської федерації.

Наведене у своїй сукупності дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_7 , всупереч доводів апеляційної скарги, є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що зазначені доводи також були перевірені судом першої інстанції, їм була надана належна оцінка, з якою погоджується і апеляційний суд.

Беручи до уваги викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі захисник не навів.

Тому з урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду є належно вмотивованими й обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та положення закону, яким він керувався, постановляючи рішення.

Призначене ОСОБА_7 покарання є таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для виправлення останньої, а також запобігання вчиненню нових злочинів як нею, так і іншими особами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в її інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4