Провадження № 1-кп/947/324/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року Київський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

особи стосовно якої

розглядається клопотання ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000902 від 15.04.2018 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки, передбачені ч.1 ст.122 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_7 15.04.2018 року приблизно о 20 год. 00 хвилин виходячи з будинку АДРЕСА_1 , маючи за мету умисне нанесення тілесних ушкоджень громадянину ОСОБА_8 , реалізуючи свої умисні дії, наніс йому два удари частиною бетонної плити з елементами відколи нерівної геометричної форми в область правової руки та голови.

Після чого повалив ОСОБА_8 на підлогу, при цьому спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді закритого підголовчатого перелому п`ятої п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням кісткових уламків, дві забійні рани голови, синці та садна голови, садна лівого передпліччя, лівої кисті та в ділянці лівого колінного суглоба.

Згідно висновку експерта № 1169 від 22.06.2018 року у потерпілого ОСОБА_8 : по-перше, закритий підголовчатий перелом п`ятої п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням кісткових уламків спричиняє тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п. 2.2.2 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості; по-друге, забійні рани голови, як окремо так і разом, спричиняють розлад здоров`я строком понад 6-ть днів, але не більше трьох тижнів (21 день). За цим критерієм, відповідно до п.п. 2.3.3 і 4.6 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; втретє, синці та садна голови, садна лівого передпліччя, лівішої кисті та в ділянці лівого колінного суглоба, як окремо та і разом, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм згідно п. 2.3.5 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заявив суду клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та посилаючись на доводи, викладені у письмовому клопотання, просив суд закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності.

Законний представник ОСОБА_7 підтримав клопотання захисника.

Прокурор заперечувала проти задоволення клопотання захисника, зазначивши, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України не передбачено, оскільки ОСОБА_7 не притягується до кримінальної відповідальності, тому не підлягає звільненню від кримінальної відповідальності. Просить суд відмовити у задоволенні клопотання захисника.

Представник потерпілого підтримала думку прокурора, вважає, що немає підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Судом роз`яснено законному представнику ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, що закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КПК України не відноситься до числа реабілітуючих обставин передбачених п.п. 1-3 ч.1 ст.284 КПК України, законний представник ОСОБА_7 підтримав клопотання захисника та надав згоду на закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку учасників провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом, зокрема у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, що 15.04.2018 року вчинив суспільно-небезпечне діяння за ознаками ч.1 ст.122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та відповідно до клопотання прокурора до нього потребує застосування примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Діючим КПК України не врегульовано питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності особи, відносно якої судом розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, за підозрою у скоєнні суспільно-небезпечного діяння.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Крім того, з аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності слідує наступне.

Строк давності - це передбачений статтею 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як підозрюваного, обвинуваченого; згода підозрюваного, обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (статті 284, 288 КПК України).

Відповідно до ст.288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями статті 49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості.

Реалізуючи вимоги ч. ч. 2, 3 ст. 49 КК України, роз`яснення п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами законодавства України про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили не тільки минули певні строки давності, а й не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності. Внаслідок цього ст. 49 КК України встановлює строки давності, тобто строки, після закінчення яких особа не може бути піддана кримінальній відповідальності за раніше вчинене кримінальне правопорушення. Закінчення цих строків є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Звільнення від кримінальної відповідальності - це врегульована кримінальним і кримінально- процесуальним законодавством відмова держави в особі компетентних органів від засудження особи, яка вчинила злочин, від застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру.

За своїм змістом звільнення від кримінальної відповідальності характеризується такими моментами:

-не відбувається державний осуд особи, яка вчинила злочин (обвинувальний вирок суду не постановляється);

-до винного не застосовується покарання;

-через відсутність обвинувального вироку особа, звільнена від кримінальної відповідальності вважається такою, що не має судимості.

Отже держава встановлює щодо особи стосовно якої не було прийнято відповідне рішення за наслідками скоєння кримінального правопорушення відсутність застосування будь-яких обмежувальних заходів в разі спливу певного проміжку часу з моменту скоєння кримінального правопорушення.

Відповідно до положень Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Принцип рівності всіх громадян перед законом конституційна гарантія правового статусу особи, що поширюється, зокрема, на призначення кримінального покарання. Притягнення особи, яка вчинила злочин, до кримінальної відповідальності не лише означає рівність усіх осіб перед законом, а й передбачає встановлення в законі єдиних засад застосування такої відповідальності, тобто відповідно до ст.32 Конституції України рівність громадян означає, що при порушенні, розслідуванні і судовому розгляді кримінальних справ до всіх застосовується одне й теж кримінальне і кримінально-процесуальне законодавство, ніхто не при цьому ніяких переваг і не піддається ніяким обмеженням у правах.

Рівність один із фундаментальних, загальнолюдських принципів права, які включені до переліку основних прав у міжнародних документах із прав людини (Загальної декларації прав людини; ст. ст. 2, 3, 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ст. ст. 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколу № 12 до неї тощо). У Конституції України він закріплений у ст. ст. 21, 24, 26, а щодо окремих сфер він знаходить своє відображення у ст. ст. 13, 36, 43, 51, 52, 129 Основного Закону. Щодо змісту принципу рівності, під ним, як правило, розуміють, панівну ідею, яка виражається в установленні рівної міри та застосуванні єдиних правових засобів у вирішенні питань про права, свободи, обов`язки та відповідальність для всіх учасників суспільних відносин незалежно від національної, статевої, релігійної належності, походження, місця проживання, посадового стану та інших обставин з одночасним передбаченням системи винятків із загального режиму правового регулювання для окремих категорій учасників цих відносин. За своїм характером ця засада, як вказано у доповіді Венеційської Комісії, є одним з аспектів верховенства права.

Мета примусових заходів медичного характеру попередити вчинення нових суспільно небезпечних діянь або виправити засуджених у разі застосування до них примусових заходів медичного характеру.

Примусові заходи медичного характеру це заходи державного примусу у формі різних лікувально-реабілітаційних заходів, які призначаються судом у рамках кримінального процесу стосовно осіб з різними психічними розладами, що вчинили суспільно небезпечні діяння, спрямовані на лікування цих осіб і запобігання скоєнню ними нових суспільно небезпечних дій та суворе дотримання непорушності їхніх прав і законних інтересів.

Примусові заходи медичного характеру мають подвійний характер. З одного боку це заходи примусу, тобто юридичні, з другого це заходи медичні, оскільки зміст їх зводиться до діагностичного обстеження, лікування, клінічного нагляду, проведення реабілітаційних заходів.

Отже, суд констатує, що нормами чинного КПК осудні особи, що притягаються до кримінальної відповідальності фактично ставляться в нерівні умови та більш привілейоване становище застосування кримінально - негативних наслідків, що виражається у можливості звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. В той час, як щодо неосудних осіб зазначена норма кримінального законодавства щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності або застосування примусових заходів медичного характеру не передбачена.

У зв`язку із цим суд доходить висновку про недопустимість дискримінації осіб за станом здоров`я та відповідного порушення норм Конституції України та норм міжнародного законодавтсва в цій частині.

За викладених обставин, встановивши під час підготовчого судового засідання, що з часу вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 122 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відносить до нетяжких злочинів, а саме з 15.04.2018 року, минуло більше п`яти років, а також, що відсутні обставини, визначені ч. 2, 3, 5 ст. 49 КК України для зупинення, переривання або не застосування строків давності, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання захисника ОСОБА_4 .

Таким чином, ОСОБА_7 підлягає звільненню від застосування примусових заходів медичного характеру, за підозрою у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження відносно нього закриттю.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.49 КК України, ст.ст.284, 285, 286, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ

Клопотання захисника ОСОБА_4 про звільненняОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України від застосування примусових заходів медичного характеру - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від застосування примусових заходів медичного характеру, за підозрою у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України.

Кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000902 від 15.04.2018 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя ОСОБА_1