Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2013/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 3 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у кримінальному провадженні № 0000524 від 15 липня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біла Церква Київської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Судом вирішений цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 та ухвалено стягнути на її користь: з ОСОБА_7 16775,42 гривень матеріальної шкоди, 100000,00 гривень моральної шкоди, 15000,00 гривень на правову допомогу; з ТДВ СК «Альфа-Гарант» 200000,00 гривень матеріальної шкоди.

Судом вирішений цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та ухвалено стягнути на її користь: з ОСОБА_7 і ТДВ СК «Альфа-Гарант» солідарно 164732,47 гривень матеріальної шкоди; з ОСОБА_7 500000,00 гривень моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_13 про стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» моральної шкоди, а також про відшкодування витрат на правову допомогу залишено без розгляду.

Вироком вирішено питання щодо речового доказу і процесуальних витрат на проведення експертиз у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду 15 липня 2019 року приблизно о 05 годині 45 хвилин ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «VolkswagenLT 35» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням «Київ-Чоп» зі сторони села Березівська Макарівського району Київської області, проїжджаючи відрізок шляху на 34 км - 376 м, що поблизу села Гурівщина Києво-Святошинського району Київської області, в порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», «д», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожніми умовами та відповідно не реагував на їх зміну, не обрав безпечну швидкість керованого ним транспортного засобу, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «FordMondeo» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , який рухався попереду автобуса у попутному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Ford Mondeo» ОСОБА_15 та його пасажири ОСОБА_16 і ОСОБА_17 від отриманий тілесних ушкоджень загинули.

Пасажири автомобіля «VolkswagenLT 35» ОСОБА_18 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_19 - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», «д», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин справи, винуватості підзахисного ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правової кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції змінити, а саме пом`якшити призначене обвинуваченому за ч. 3 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі з 8-ми до 5-ти років та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням, в також зменшити розмір матеріального відшкодування для потерпілої ОСОБА_9 зі 164762,47 гривень до 76662,24 гривень та ухвалити стягнути його з ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок суворості. На думку апелянта, визначаючи таке покарання, суд належним чином не врахував в сукупності всіх даних про особу обвинуваченого, а саме того, що ОСОБА_7 є пенсіонером, інвалідом ІІ групи, потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується позитивно, за місцем роботи позитивно характеризується також, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, проживає разом з сім`єю, має на утриманні інших осіб, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, веде порядний спосіб життя, вибачився перед потерпілими, щиро розкаявся, що є обставиною, яка пом`якшує його покарання, відсутність обставин, які б його обтяжували.

З урахуванням наведених обставин апелянт просить пом`якшити ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі до 5-ти років та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його реального відбування з випробуванням, що буде достатнім і необхідним заходом примусу для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Окрім цього захист не погоджується з рішенням суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 та з ТДВ СК «Альфа-Гарант» солідарно на користь ОСОБА_9 164732,47 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання рідних. Апелянт звертає увагу на те, що на підтвердження указаної суми відшкодування потерпіла подала, в тому числі, документи про понесення витрат на хустки, цукерки, поминальні обіди в ресторані, транспортні послуги на пасажирські перевезення. Проте такі витрати не відносяться до комплексу заходів з поховання померлого відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу», а відтак підлягають відрахуванню з розміру матеріальної компенсації для ОСОБА_9 . З огляду на це, апелянт просить визначити розмір матеріального відшкодування для потерпілої в сумі 76662,24 гривень, обов`язок з виплати якого несе ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі договору страхування цивільно-правової відповідальності, як це передбачено вимогами ст. ст. 979, 988 ЦК України та п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Представник потерпілої ОСОБА_20 - ОСОБА_21 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в яких вказує про безпідставність доводів апелянта, що стосуються призначеного обвинуваченому покарання, та просить залишити без задоволення його вимоги в цій частині.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог своєї апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав позицію захисника та його апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу в частині доводів про неправильне вирішення матеріального відшкодування за цивільним позовом ОСОБА_9 , разом з тим заперечував проти задоволення апеляційних вимог про пом`якшення обвинуваченому покарання, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, представника цивільного відповідача ОСОБА_11 , який заперечував проти стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» матеріальної шкоди на користь ОСОБА_9 , оскільки заявлена нею сума перевищує визначений законом розмір страхового відшкодування, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , заподіяло потерпілій ОСОБА_20 тяжкі тілесні ушкодження і потерпілій ОСОБА_19 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним даним кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна і правильна оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Такі висновки суду в апеляційній скарзі не оспорюються, у зв`язку із чим апеляційним судом не перевіряються згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , що стосуються призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Приписами ч. 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні також враховуватися обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно; щире каяття як обставину, що пом`якшує його покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Зваживши в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції закону, за яким він визнаний винуватим, а саме у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Колегія суддів зауважує, що відсутність судимостей та перше притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, наявність у нього місця реєстрації, проживання та роботи, позитивні характеристики звідти, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, щире каяття і відсутність обставин, які б обтяжували покарання, були враховані судом першої інстанції при обранні для обвинуваченого заходу примусу.

Разом із тим, враховуючи у взаємозв`язку також те, що ОСОБА_7 скоїв хоча і з необережності, проте тяжкий злочин, який виразився у грубому порушенні ряду правил дорожнього руху у простій дорожній обстановці, що призвело до тяжких і невідворотних наслідків у вигляді загибелі 3-х людей, а також спричинило 2-м потерпілим тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, і при цьому з часу вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце у липні 2019 року, обвинувачений не вжив жодних заходів, направлених на відшкодування заподіяної шкоди, що було підтверджено потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та самим ОСОБА_7 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів переконана, що визначений судом першої інстанції для ОСОБА_7 розмір основного покарання у виді позбавлення волі знаходиться у справедливому співвідношенні із тяжкістю, суспільною небезпечністю та наслідками скоєного ним кримінального правопорушення і даними про його особу, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 є пенсіонером по інвалідності, потерпілим від аварії на ЧАЕС, що він одружений, означених висновків судів не спростовує.

Виходячи з наведеного, приймаючи до уваги в сукупності ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, ставлення обвинуваченого до таких наслідків, відомості про його особу і конкретні обставини даної справи, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі до мінімального розміру на строк 5 років та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як про це ставить питання захисник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі. Колегія суддів вважає, що такий захід примусу буде невиправдано та несправедливо м`яким і не відповідатиме визначеним у ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України меті та принципам покарання.

Отже, в цій частині апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Водночас колегія суддів частково погоджується із доводами апелянта стосовно неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, виходячи з наступного.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_9 подано цивільний позов, в якому вона просить стягнути на її користь з ОСОБА_7 та з ТДВ СК «Альфа-Гарант» солідарно 164732,47 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання та поминки її батьків ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та рідного брата ОСОБА_23 , які загинули внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю обвинуваченого.

Оскаржуваним вироком такі вимоги цивільного позивача задоволені повністю та ухвалено стягнути на користь ОСОБА_9 з ОСОБА_7 і ТДВ СК «Альфа-Гарант» солідарно 164732,47 гривень матеріальної шкоди.

Колегія суддів з даним рішенням суду першої інстанції погодитися не може.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Разом з тим, приписами ст. 1194 ЦК України регламентовано, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положеннями ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом 1-го року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (п. 27.1).

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно 1-го померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4 ст. 27 Закону України № 1961-IV).

Законом України «Про поховання та похоронну справу» у ст. 2 визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству (ст. 2).

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку із цим ритуальних послуг відповідно місцевих умов.

Витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання у розумінні ст. 1201 ЦК України. Відтак в даному випадку витрати на проведення поминальних обідів не можуть бути зараховані до суми матеріального відшкодування ОСОБА_9 , як на цьому правильно наголошено захисником.

Представленими потерпілою документами, в тому числі й тими, що вона надала безпосередньо в апеляційному суді, підтверджується розмір витрат, які були пов`язані саме з організацією поховання рідних, їх похованням, облаштування місць поховання, на суму 119564,73 гривень. Всупереч твердженням захисника, колегія суддів відносить до суми матеріального відшкодування понесені ОСОБА_9 витрати на транспортні послуги, оскільки вони були пов`язані з організацією поховання трьох померлих, а також витрати на хустки відповідно до загальноприйнятних звичаїв.

Виходячи із вимог ст. 1194 ЦК України та ст. 27 Закону України № 1961-IV, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen LT35» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу № АМ/9894049, то обов`язок з відшкодування зазначеної понесеної ОСОБА_9 суми витрат, яка не перевищує визначеного у п. 27.4 ст. 27 Закону України № 1961-IV розміру, повинен нести лише страховик.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині рішення про цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди слід змінити в порядку, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині рішення про цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди змінити.

Стягнути з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 119564,73 гривень (сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири гривні сімдесят три копійки) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В задоволення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної шкоди відмовити.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4