Справа № 638/2630/23
Провадження №1-кп/638/1117/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань кримінальне провадження №0000515 від 25.02.2023 року стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Балта Балтського району Одеської області, громадянки України, з середньою освітою, заміжня, має двох дітей, 2007 та 2014 року народження, не працевлаштована, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

встановив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушуючи вимоги Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992, та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і вихолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність свого діяння, у невстановлений судовим розглядом час та спосіб, без передбаченого законом дозволу придбала бойові припаси, а саме: корпус ручної осколкової наступальної гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН», «254-31-88», споряджений ударно-дистанційним запалом УД3 для ручних гранат з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 ».

24.02.2023 приблизно о 13 год. 59 год. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухалась по вул. С. Кузнеця в м. Харкові, під час чого переміщувала безпосередньо при собі в належній їй сумці корпус ручної осколкової наступальної гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН», «254-31-88», споряджений ударно-дистанційним запалом УД3 для ручних гранат з маркувальним позначенням «УДЗ 334-3-88», де була зупинена співробітниками поліції на відкритій ділянці місцевості за адресою: м. Харків, вул. С. Кузнеця, біля буд. № 62В, після чого у період часу з 14 год. 35 хв. по 15 год. 27 хв. під час проведення огляду місця події за вищевказаною адресою, у останньої із сумки було виявлено та вилучено вказаний корпус ручної осколкової наступальної гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН», «254-31-88», споряджений ударно-дистанційним запалом УД3 для ручних гранат з маркувальним позначенням «УДЗ 334-3-88».

Згідно висновку судової вибухотехнічної експертизи № 11464/11600-11602 від 20.03.2023, наданий на дослідження предмет з маркувальним позначенням «РГН», «254-31-88» є корпусом ручної осколкової наступальної гранати РГН і належить до зарядів вибухової речовини у міцному корпусі. Наданий на дослідження предмет з маркувальним позначенням «УДЗ 334-3-88» є ударно-дистанційним запалом УДЗ для ручних гранат і належить до засобів підриву. Наданий корпус гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН», «254-31-88», споряджений одним з двох наданих запалів УД3, разом складають гранату РГН, яка належить до категорії бойових припасів.

Крім того, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушуючи вимоги Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і вихолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність свого діяння, у невстановлений судовим розглядом час та спосіб, без передбаченого законом дозволу придбала та почала зберігати за адресою свого мешкання, а саме: АДРЕСА_2 , бойові припаси, а саме: корпус ручної осколкової наступальної гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН 254-19-91», який належить до зарядів вибухової речовини у міцному корпусі, та ударно-дистанційний запало УД3 для ручних гранат з маркувальним позначенням «УДЗ ЫЦ-27-90», який належить до засобів підриву, які разом складають гранату РГН.

24.02.2023 у період часу з 17 год. 34 хв. по 18 год. 00 хв. під час проведення огляду приміщення за адресою мешкання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено корпус ручної осколкової наступальної гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН 254-19-91», який належить до зарядів вибухової речовини у міцному корпусі, та ударно-дистанційний запало УД3 для ручних гранат з маркувальним позначенням «УДЗ ЫЦ-27-90», який належить до засобів підриву, які разом складають гранату РГН.

Згідно висновку судової вибухотехнічної експертизи № 11464/11600-11602 від 20.03.2023, наданий на дослідження предмет з маркувальним позначенням « НОМЕР_2 » є корпусом ручної осколкової наступальної гранати РГН і належить до зарядів вибухової речовини у міцному корпусі. Наданий на дослідження предмет з маркувальним позначенням «УДЗ ЫЦ-27-90» є ударно-дистанційним запалом УДЗ для ручних гранат і належить до засобів підриву. Наданий корпус гранати РГН з маркувальним позначенням «РГН 254-19-91», споряджений одним з двох наданих запалів УД3, разом складають гранату РГН, яка належить до категорії бойових припасів.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, підтвердивши вищезазначене в повному обсязі, пояснивши, що за місцем свого мешкання зберігала бойові припаси, зазначені у обвинувальному акті, які їй дав родич, точної дати коли це відбулось, не пам`ятає. Крім того у лютому 2023 року вона переміщувала гранату у сумці до іншого приміщення та на вул.С.Кузнеця в м.Харкові була зупинена співробітниками поліції. При цьому відповідного дозволу на вказані бойові припаси вона не має. У скоєному щиро кається.

Винність обвинуваченої у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_5 у придбанні, зберіганні та носінні бойових припасів без передбаченого законом дозволу та кваліфікує її дії за ч.1 ст.263 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочином, відомості про особу винної, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше не судима, заміжня, має двох дітей 2007 та 2014 року народження, офіційно не працевлаштована, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» не зверталась, згідно досудової доповіді Холодногірського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюються як середній.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченої до скоєного та її поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Однак суд вважає, що обвинувачена не потребує ізоляції від суспільства, її виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за її поведінкою та виконання покладених на неї обов`язків, та приймає рішення про звільнення її у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченої при призначенні їй покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченої без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженого, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_5 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначити їй покарання у виді 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати засуджену ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 13 382 гривень 88 копійки на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи №11464/11600-11602 від 20.03.2023 року.

Речовий доказ диск DVD-R ТМ «My MEDIA», білого кольору 16Х4,7Gb, 120 min із відеозаписами з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів) зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1