ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 679/199/21

Провадження № 11-кп/4820/258/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю:прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілих ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування 01 червня 2020 року за № 0000151 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за апеляційними скаргами прокурора Нетішинського відділу Шепетівської окружної прокуратури, захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 з відповідними доповненнями, представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, працюючого в ФОП ОСОБА_15 , раніше не судимого,

визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно зі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 жовтня 2020 року по 02 червня 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_6 залишено попередній заставу.

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та проживаючого по АДРЕСА_2 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, працюючого в ФОП ОСОБА_15 , раніше не судимого,

визнано винуватим за ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 жовтня 2020 року по 02 червня 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі та ухвалено вважати його таким, що відбув призначене судом покарання у виді 1 року обмеження волі повністю.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній заставу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 майнову шкоду, в сумі 6 435 грн. 75 коп., моральну шкоду, у сумі 30 000 грн., а всього 36 435 грн. 75 коп. У решті позову відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 майнову шкоду, в сумі 72 921 грн. 93 коп., моральну шкоду, у сумі 100 000 грн., а всього 172 921 грн. 93 коп. У решті позову відмовлено.

Питання стосовно речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 01 червня 2020 року, близько 02 години, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час сварки, умисно спричинили тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_11 один удар кулаком руки в обличчя зліва, від чого потерпілий відійшов в правий бік, де ОСОБА_7 продовжуючи свої дії двічі вдарив потерпілого в обличчя, від чого той впав на землю, де ОСОБА_7 наніс йому ще декілька ударів ногами в грудну клітку, внаслідок чого заподіяв потерпілого тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми легкого ступеня струс головного мозку, забою з осадненням м`яких тканин обличчя зліва, ушкодження м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та забою грудної клітки з гематомами на поверхні шкіри, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, від чого ОСОБА_11 , перебуваючи на асфальто-бетонному покритті, втратив свідомість.

В цей же час, ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_12 один удар кулаком лівої руки в обличчя, розмахуючи руками та ногами в бік потерпілого, який, в свою чергу, з метою уникнення отримання травм, відходив назад, та дійшовши до місця, яке знаходиться між будинками № 12 та № 18 по вул. Михайлова в м. Нетішин, від удару впав на ґрунтове покриття. В подальшому ОСОБА_6 наніс йому декілька ударів руками та ногами по голові, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом правої скроневої кістки, забоєм головного мозку, осаднення з підшкірною гематомою та осадненням в ділянці лобу справа, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а також закритого перелому лівої велико- та малогомілкової кісток, які відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за кваліфікуючим критерієм тривалого розладу здоров`я, синця лівої бокової поверхні спинки носа, синця 4-го пальця правої кисті, які відносяться до категорії ушкоджень легкого ступеня тяжкості, від яких ОСОБА_12 , перебуваючи у положенні лежачи на ґрунтовому покритті, втратив свідомість.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити свій вирок, яким за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України призначити ОСОБА_6 покарання у виді 6 років позбавлення волі

Акцентує увагу, що законні підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні. Стверджує, що суд першої інстанції не врахував тяжкість кримінального правопорушення, характер та спосіб його вчинення, наслідків, що настали, спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого, інтенсивність дій, невизнання вини за наявності встановлених обставин та відсутність розкаяння у скоєному, відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 .

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий, яким визнати винними: ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121 КК України; ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити їм покарання в межах санкції кримінального закону за якими кваліфіковані їх дії.

Вказує, що під час досудового розслідування та судового розгляду вина обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по обставинах умисного спричинення потерпілім тілесних ушкоджень, в тому числі ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, доведена, однак суд безпідставно перекваліфікував їх дії.

На думку представника потерпілих, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування кримінального закону, призвело до неправильного вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , в тому числі в частині відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисники ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вважають, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні та мають істотні суперечності. На їх думку, суд не взяв до уваги та проігнорував висновки судово-медичних експертів, які спростовують показання потерпілих щодо кількості спричинених їм ударів обвинуваченими та самого виду тілесних ушкоджень, не взяв до уваги показання ряду свідків у провадженні, які стверджували алібі ОСОБА_6 , не дав їм правової оцінки. Це на думку захисників, свідчить про упередженість суду та є підставою для скасування вироку, та закриття кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора, на підтримку апеляційної скарги з посиланням на зазначені в ній доводи, потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх представника ОСОБА_13 , які вважають, що апеляційні скарги представника потерпілих та прокурора підлягають задоволенню, а сторони захисту відхиленню, обвинувачених та їх захисників, які просять відхилити апеляційні скарги сторони обвинувачення задовольнивши їх апеляційні вимоги, провівши з`ясування обставин провадження та перевірку їх доказами в частині допиту обвинувачених, потерпілих та лікаря судово-медичного експерта, дослідження матеріалів кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих підлягають до задоволення частково, а захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відхиленню, виходячи з таких підстав.

Висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України по обставинах спричинення потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження, ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах та не оскаржується в апеляційних скаргах, як і не оспорюється кваліфікація його дій в цій частині за ч. 2 ст. 125 КК України, а тому в силу вимог ст. 404 КПК України не перевіряється.

Як встановлено в процесі апеляційного розгляду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи групою осіб, 1 червня 2020 року біля 02 години, у дворі будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, переслідуючи мету умисного спричинення тілесних ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , умисно нанесли останнім удари руками та ногами в різні частини тіла спричинивши потерпілим тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Так, ОСОБА_7 в результаті конфлікту з ОСОБА_11 наніс йому ряд ударів кулаками рук в обличчя від чого потерпілий впав на землю, в подальшому ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії наніс потерпілому ОСОБА_11 ще ряд ударів ногами по тулубу, внаслідок чого заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми легкого ступеня струсу головного мозку, забою з осадженням м`яких тканин обличчя зліва, ушкодження м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, та легкі тілесну ушкодження у вигляді забою грудної клітки, від яких ОСОБА_11 втратив свідомість.

В цей час, ОСОБА_6 , в районі будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , в процесі конфлікту з потерпілим ОСОБА_12 , умисно наніс йому один удар кулаком руки в обличчя, після чого до них приєднався ОСОБА_7 , який наніс удар ногою по нозі потерпілого ОСОБА_12 , від чого потерпілий впав на ґрунтове покриття. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжили наносити удари ногами по тілу та голові ОСОБА_12 внаслідок чого заподіяли йому тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом правої скроневої кістки, забоєм головного мозку, осаднення з підшкірною гематомою та осадненням в ділянці лобу справа; закритого перелому лівої велико- та малогомілкової кісток, які відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за кваліфікуючим критерієм тривалого розладу здоров`я та синця лівої бокової поверхні спинки носа, синця 4-го пальця правої кисті, які відносяться до категорії ушкоджень легкого ступеня тяжкості, від яких ОСОБА_12 втратив свідомість.

Вина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень повністю доведена зібраними у провадженні та дослідженими в процесі судового та апеляційних розглядів доказами.

Зокрема, в процесі судового та апеляційного розглядів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не заперечували та ствердили обставини спричинення потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тілесних ушкоджень внаслідок нанесення їм ударів руками та ногами в різні частини тіла, однак викладали свою версію подій.

Показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які прямо вказали на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як на осіб, які на початку червня 2020 року в м. Нетішин, безпосередньо наносили їм тілесні ушкодження внаслідок ударів руками та ногами, в тому числі ствердили, що обвинувачений ОСОБА_7 , поряд з ОСОБА_6 приймав активну та безпосередню участь у спричиненні потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень внаслідок нанесення ударів ногами в різні частини тіла в тому числі в ногу.

Показаннями свідка ОСОБА_17 , яка ствердила обставини конфлікту та бійки в дворі будинку АДРЕСА_5 та нанесення побоїв двома чоловіками невідомим особам, тобто в місці, в час та при обставинах, де зі слів обвинувачених та потерпілих, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нанесли тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Показаннями свідка ОСОБА_18 , який ствердив обставини нанесення потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 значних тілесних ушкоджень, в тому числі перелому ноги останньому, двома невідомими особами у нічну пору на початку червня 2020 року в м. Нетішин. Показав, що на місці події спілкувався з рядом очевидців події, які підтвердили обставини побиття ОСОБА_11 та ОСОБА_12 двома особами.

Показаннями свідка ОСОБА_19 , яка показала, що у складі швидкої допомоги прибула на місце події, де виявили потерпілого ОСОБА_11 з видимими тілесними ушкодженнями, тобто в тому місці, де зі слів обвинувачених вони наносили тілесні ушкодження потерпілим.

Показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які ствердили обставини побиття потерпілих невідомими особами у нічну пору на початку червня 2020 року в м. Нетішин, виявлення одного з потерпілих без свідомості на місці їх побиття, тобто саме в тому місці, в час та при обставинах, де зі слів обвинувачених вони наносили тілесні ушкодження потерпілим.

Допитаний колегією суддів лікар судово-медичний експерт ОСОБА_23 показав, що потерпілому ОСОБА_12 було спричинено ряд тілесних ушкоджень частина з яких відноситься до тяжких, які могли бути заподіяні внаслідок ударів руками та ногами, в час та при обставинах на які вказують потерпілі. Ствердив, що потерпілому ОСОБА_12 , було спричинено не менше 4 ударів в різні частини тіла, в тому числі в голову. Відкрита черепно-мозкова травма, могла бути заподіяна внаслідок удару взутою ногою в голову та утворитися без пошкодження волосяного покрову голови. При цьому показав, що наявні в потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з переломом правої скроневої кістки в будь якому випадку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, незалежно від закритої чи відкритої травми голови, тобто наявність закритої чи відкритої такої травми не впливає на тяжкість тілесних ушкоджень, як і не впливає на об`єктивність експертного дослідження ОСОБА_12 відсутність даних МРТ, оскільки судом, судово-медичним експертам було надано достатньо медичних даних, які дали можливість провести комісійну медичну експертизу та об`єктивно встановити механізм та вид спричинених ОСОБА_12 тілесних ушкоджень.

Крім того, факт вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення об`єктивно стверджується даними протоколів проведення слідчого експерименту з відеоматеріалами вказаних слідчих дій з яких вбачається, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з застосуванням відеозйомки, що виключало можливість вчинення будь якого тиску та примусу на них, в деталях вказали місце, спосіб та механізм нанесення їм тілесних ушкоджень обвинуваченими, в тому числі ОСОБА_7 ОСОБА_12 (а.п. 42-43, 64-65, т. 3; 36-37, 38-39, т. 4).

Змістом протоколів проведення слідчого експерименту з відеоматеріалами вказаних слідчих дій стверджується, що свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , з застосуванням відеозйомки, що виключало можливість вчинення будь якого тиску та примусу на них, в деталях вказали обставини, спосіб та механізм нанесення обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілим, в тому числі ОСОБА_7 ОСОБА_12 (а.п. 108-109, 110-112, т. 4).

Із змісту протоколу проведення слідчого експерименту з відеоматеріалами вказаних слідчих дій вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 , в присутності захисника, із застосуванням відеозйомки, що виключало можливість вчинення будь якого тиску та примусу на нього, в деталях вказав місце, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 (а.п. 121-122, т. 4).

Даними протоколів пред`явлення особи для впізнання з таблицями ілюстрацій стверджується, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прямо вказали на обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як на осіб, які у нічну пору 01.06.2020 року спричинили їм тілесні ушкодження (а.п. 48-50, 51-53, т. 3).

Змістом протоколу обшуку стверджується, що в обвинувачених у присутності захисників був вилучений верхній одяг та взуття, в яких вони перебували в момент скоєння кримінального правопорушення (а.п. 158-162, 166-168, т. 3).

Із даних протоколу огляду речових доказів з фото-таблицями вбачається, що у вечірню пору 01.06.2020 року обвинувачені та потерпілі перебували поряд магазину «АТБ-маркет», тобто незадовго до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.п. 113-116, т. 3).

Змістом висновків судово-медичних експертів № 74 від 22.06.2020 року та № 103 від 21.09.2020 року стверджується, що в потерпілого ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травму легкого ступеня, струсу головного мозку, забою з осадненням м`яких тканин обличчя зліва, ушкодження м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, забою грудної клітки. Вказані тілесні ушкодження спричинено прикладанням тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (-ів), і за властивостями давності виникнення можуть відповідати часу події вказаної на які вказує потерпілий. Спричиненні тілесні ушкодження ОСОБА_11 відносяться до категорії легкого ступеня тяжкості, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Клінічний діагноз забою грудної клітини при наявності опису гематом на поверхні шкіри грудної клітини, відноситься до категорії ушкоджень легкого ступеня тяжкості (а.п. 54, 55-57, т. 3).

Даними висновку судово-медичного експерта № 136 від 23.09.2020 року стверджується, що у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми легкого ступеня - струс головного мозку, забою з осадненням м`яких тканин обличчя зліва, ушкодження м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, забою грудної клітки з гематомами на поверхні шкіри. Місцем прикладання травмуючої поверхні є ліва бокова поверхня обличчя, на що вказує характер травмування м`яких тканин у вигляді забою з осадженням в ділянці лівої щоки, в поєднанні з черепно-мозковою травмою - струс головного мозку, та ушкодженням м`язово-зв`язкового апарату шиї. Вказані тілесні ушкодження мають властивості виникнення внаслідок локального ударного та не менш як одноразового прикладання до лівої передньо-бокової поверхні обличчя, могли виникнути від дії кулаків, рук, ніг, тощо, не відповідають механізму виникнення внаслідок шарпання за верхній одяг, натисканням пальцями рук на окремі ділянки тіла, хапанням руками за окремі ділянки тіла, чи падіння на асфальто-бетонне покриття, як від дії удару (поштовху) з послідуючим падінням, чи внаслідок самовільного падіння з висоти власного росту. На час виникнення вказаних тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 міг перебувати як у вертикальному, так і в горизонтальному положенні тіла обернутим лівою передньо-боковою поверхнею обличчя до напрямку дії травмуючого (-их) предмету (-ів). Властивості та локалізація тілесних ушкоджень в ділянці обличчя, голови, шиї ОСОБА_11 за механізмом виникнення можуть відповідати обставинам, вказаних потерпілим в процесі проведення слідчого експерименту 16.07.2020 року (а.п. 58-59, т. 3).

Із даних висновків судово-медичного експерта № 73 від 03.07.2020 року, № 104 від 21.09.2020 року, № 137 від 23.09.2020 року та комісійної судово-медичної експертизи № 62 від 22.09.2022 року вбачається, що ОСОБА_12 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкова травми у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки (на рівні піраміди скроневої кістки вище слухового отвору з переходом до гори та до заду на луску на рівні задньої поверхні вушної мушлі), з пневмоцефалією (наявністю повітря в субдуральному просторі) на рівні лінії переломута з підшкірною емфіземою в м`яких тканинах, що супроводжувані, післятравматичним середнім отитом. Крім того, виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого косого скалкового перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині закритого крайового внутрішньосуглобового перелому заднього епіметафізу лівої великогомілкової кістки із крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу. А також виявлені тілесні ушкодження у вигляді: осадження, підшкірної гематоми та синця в лобній ділянці справа, синця лівої бокової поверхні спинки носа та синця по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги.

Відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки (на рівні піраміди скроневої кістки вище слухове: отвору з переходом до гори та до заду на луску на рівні задньої поверхні вушної мушлі), з пневмоцефалією на рівні лінії перелому та з підшкірною емфіземою в м`яких тканинах, що супроводжувалась післятравматичним середнім отитом, в сукупності за своїм характером відносяться до ступеня тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Закритий косий скалковий перелом лівої малогомілкової кістки в нижній третині та закритий крайовий внутрішньосуглобовий перелом заднього епіметафізу лівої великогомілкової кістки із крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу в сукупності за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості, які не були небезпечними для життя в момент заподіяння, але які спричинили тривалий розлад здоров`я - понад 21 день.

Осадження, підшкірна гематома та синець в лобній ділянці справа, синець лівої бокової поверхні спинки носа та синець по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги, в сукупності і кожне окремо, за своїм характером відносяться до ступеня легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Усі вище вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих твердих предметів.

Відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки (на рівні піраміди скроневої кістки вище слухового отвору з переходом до гори та до заду на луску на рівні задньої поверхні вушної мушлі), з пневмоцефалією на рівні лінії перелому та з підшкірною емфіземою в м`яких тканинах, могла утворитись від не менше ніж однієї травмуючої дії тупого твердого предмету, скоріш за все із широкою травмуючою поверхнею як внаслідок удару таким предметом, яким могла бути і нога у взутті сторонньої особи, так і при ударі об такий предмет, що можливо і при падінні з висоти власного зросту на асфальтно-бетонне покриття, в тому числі з прискоренням. Дана відкрита черепно-мозкова травма не могла утворитись при падінні з висоти власного зросту на м`яке ґрунтове покриття, не могла утворитись від ударів кулаками сторонніх осіб, також не могла утворитись при шарпанні за верхній одяг, натисканні пальцями рук на ділянку голови, хапанні руками за голову.

Враховуючи весь комплекс ушкоджень кісток лівої гомілки, а саме: закритий косий скалковий перелом лівої малогомілкової кістки в нижній третині та закритий крайовий внутрішньосуглобовий перелом заднього епіметафізу лівої великогомілкової кістки із крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу, можна говорити, що з більшою ймовірністю вони могли утворитись внаслідок непрямогомеханізму травмування - падіння з підвертанням стопи та з підошовним згинанням стопи. Падіння з підвертанням стопи та з її підошовним згинанням могло утворитись і при падінні як в результаті поштовху сторонньої особи, так і при самовільному падінні: підвертанням стопи та її підошовним згинанням. Таким чином, вище вказані переломи кісток лівої гомілки із крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу не характерні для прямої травми, а отже, не характерні для нанесення удару ногою у взутті сторонньої особи, та не могли утворитись при ударі кулаками, натисканні пальцями рук на лівий гомілково-ступневий суглоб, хапанні руками за лівий гомілково-ступневий суглоб. Але поштовх сторонньою особою міг відбутись і при шарпанні за верхній одяг.

Осадження, підшкірна гематома та синець в лобній ділянці справа могли утворитись від не менше ніж однієї дії тупого твердого предмету із жорсткою контактуючою поверхнею, що діяв по дотичній до даної ділянки тіла, як внаслідок удару таким предметом, яким в даному випадку могла бути і нога у взутті сторонньої особи, так і при ударі об такий, що можливо і при падінні з висоти власного зросту на асфальтно-бетонне чи ґрунтове покриття, в тому числі і з прискоренням. Але осадження, підшкірна гематома та синець в лобній ділянці справа не могли утворитись від удару кулаком сторонньої особи, при шарпанні за верхній одяг, натисканні пальцями руки на лобну ділянку голови потерпілого чи хапанні руками за лобну ділянку голови потерпілого.

Синець лівої бокової поверхні спинки носа та синець по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги могли утворитись від не менше ніж двох дій тупих твердих предметів як внаслідок ударів такими предметами, так і при ударі об такі, якими в даному випадку могли бути і кулаки сторонньої особи. Синець тильної поверхні 4 пальця правої кисті міг утворитись від удару ногою сторонньої особи. Також синець лівої бокової поверхні спинки носа і синець по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги могли утворитись і при натисканні пальцями рук відповідні ділянки тіла, хапанні руками за відповідні ділянки тіла. Але синець лівої бокової поверхні спинки носа та синець по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги не могли утворитись при шарпанні за верхній одяг та при падінні з висоти власного зросту на асфальтно-бетонне чи ґрунтове покриття.

В тілесних ушкодженнях, що виявлені у ОСОБА_12 , не відобразились специфічні ознаки та індивідуальні метрично-конструктивні характеристики травмуючих предметів.

В момент заподіяння відкритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки (на рівні піраміди скроневої кістки вище слухового зору з переходом до гори та до заду на луску на рівні задньої поверхні вушної мушлі), з пневмоцефалією на рівні лінії перелому та з підшкірною емфіземою в м`яких линах, потерпілий ОСОБА_12 міг перебувати як у вертикальному, так і у горизонтальному чи близьких до них положеннях, повернутий правою боковою поверхнею голови до травмуючого предмету. В момент заподіяння осадження, гематоми та синця в лобній ділянці справа, синця лівої бокової поверхні спинки носа та синця по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги потерпілий ОСОБА_12 міг перебувати як у вертикальному, так і у горизонтальному чи близьких до них положеннях. В момент заподіяння осадження, підшкірної гематоми та синця в лобній ділянці справа потерпілий мав бути повернутий передньою та дещо правою боковою поверхнею обличчя до травмуючого предмету; в момент заподіяння синця лівої бокової поверхні спинки носа потерпілий мав бути повернутий передньою та дещо лівою боковою поверхнею обличчя до травмуючого предмету; в момент заподіяння синця на тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню і межах середньої фаланги потерпілий мав бути повернутий тильної поверхнею правої кисті до травмуючого предмету. Перед утворенням закритого косого скалкового перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині та закритого крайового внутрішньосуглобового перелому заднього епіметафізу лівої великогомілкової кістки з крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу потерпілий міг перебувати у вертикальному чи близькому до нього положенні.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_12 частково могли утворитись і за обставин, на які вказав потерпілий під час слідчого експерименту за його участі 12.11.2020р., а саме: синець лівої бокової поверхні спинки носа міг утворитись і від удару в обличчя тупим твердим предметом; синець по тильній поверхні 4-го пальця правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги міг утворитись і від удару ногою в той момент, коли потерпілому наносили удари ногами, а він прикривав своїми руками обличчя; відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки (на рівні піраміди скроневої кістки вище слухового отвору з переходом до гори та до заду на луску на рівні задньої поверхні вушної мушлі), з пневмоцефалією на рівні лінії перелому та з підшкірною емфіземою в м`яких тканинах, та окремо осадження, підшкірна гематома і синець в лобній ділянці справа, могли утворитись і при нанесені ударів ногами у взутті сторонніми особами.

Закритий косий скалковий перелом лівої малогомілкової кістки в нижній третині та закритий крайовий внутрішньосуглобовий перелом заднього епіметафізу лівої великогомілкової кістки із крововиливом в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу не характерні для прямої травми (а.п. 72-73, 74-76, 77-78, т. 3; 56-64, т. 8).

Аналізуючи висновки судово-медичних експертиз в сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, колегія суддів вважає, що виявлені в ОСОБА_11 та ОСОБА_12 численні тілесні ушкодження були спричинені саме спільними діями обвинувачених, а не внаслідок падіння потерпілих, в тому числі з висоти власного зросту. Оскільки саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в м. Нетішин, в процесі раптово виниклого конфлікту, спричинили останнім тілесні ушкодження. При цьому, колегія суддів враховує, що така кількість та вид видимих тілесних ушкоджень напередодні у потерпілих, в тому числі на відкритих ділянках тіла були відсутні, що стверджується показаннями свідків та камер відеоспостереження. Виключається і їх отримання потерпілими, в тому числі ОСОБА_12 на голові внаслідок падіння, що стверджується вищенаведеними доказами, висновками судово-медичних експертів та показаннями експерта ОСОБА_23 в процесі апеляційного розгляду, де експерт виключив отримання такої травми ОСОБА_12 внаслідок падіння на ґрунтове покриття, що є в даному випадку та встановлено об`єктивними даними.

Більше того, як стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_12 , які в цій частині повністю узгоджуються з показаннями обвинувачених, внаслідок нанесення йому ударів, ОСОБА_12 впав на ґрунтове, а не на асфальто-бетонне покриття, що виключає можливість отримання такої травми голови в результаті падіння.

Про наявність умислу в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, їх кількість, локалізація поранень, а саме нанесення цілого ряду ударів, яких було не менше 4, в голову та тулуб потерпілого, тобто виключно в життєво важливі органи.

Про наявність умислу в діях обвинувачених, спрямованого саме на умисне спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, вказує також те, що останній із обвинуваченими фактично знайомий був, спільні злочинні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжувалися на протязі певного часу, відсутність можливості у потерпілих покликати на допомогу чи звернутися за такою. Обвинувачені жодних заходів щодо відвернення настання для потерпілих шкідливих наслідків, в тому числі виклику швидкої медичної допомоги не забезпечили.

При встановленні спрямованості умислу обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів враховує дані про інтенсивність нападу, що дії обвинувачених були спрямовані на умисне спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, про це свідчать дані щодо кількості, локалізації поранень, сили ударів і нанесення їх в область життєво важливих органів, узгодженість їх дій, оскільки ОСОБА_7 нанісши ОСОБА_11 тілесні ушкодження від яких він втратив свідомість, в подальшому приєднався до ОСОБА_6 з яким спільно продовжив наносити тілесні ушкодження ОСОБА_12 з значною силою у виключно важливі органи. Встановлені фактичні обставини провадження, узгодженість дій обвинувачених свідчать про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виконали всі дії, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, нанесення потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень (нанесли численні удари, з прикладанням значної сили виключно в життєво важливі органи).

Сукупність всіх встановлених в процесі апеляційного розгляду обставин вчинення кримінального правопорушення, спосіб, кількість, характер і локалізація поранень, причини припинення злочинних дій, поведінка обвинувачених і потерпілих, що передувала події, вказують про цілеспрямовані, обдумані і умисні дії обвинувачених спрямовані на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.

Зазначені вище обставини, повністю виключають отримання ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень в результаті падіння чи фальсифікації таких травм, в чому намагається переконати колегію суддів сторона захисту, оскільки дії обвинувачених носили свідомий, умисний, узгоджений та цілеспрямований характер.

Розмежування умисного заподіяння тілесних ушкоджень і необережного заподіяння тілесних ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих кримінальних правопорушень.

Суб`єктивна сторона таких злочинів характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо отриманих травм потерпілим (похідні наслідки).

Натомість за ст. 128 КК України дії винного слід кваліфікувати, якщо він завдав необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження і при цьому передбачав можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховував на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачав можливості настання таких наслідків, хоча повинен був й міг їх передбачити (злочинна недбалість).

Під час судового розгляду, місцевий суд погодившись з установленими органами досудового розслідування фактичними обставинами кримінального провадження, викладаючи обвинувачення визнане судом доведеним та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 по обставинах спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень у вигляді закритого перелому лівої велико- та малогомілкової кісток, дійшов висновку про отримання таких ушкоджень потерпілим внаслідок умисних дій обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду про відсутність законних підстав для кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з приводу отримання ОСОБА_12 тілесних ушкоджень у вигляді закритого перелому лівої велико- та малогомілкової кісток, як необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, оскільки враховуючи фактичні обставини заподіяння обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , беручи до уваги спосіб та обставини їх завдання, кількість нанесених ударів, їх силу, спрямованість, механізм та негативні наслідки, колегія суддів вважає, що спричинення таких ушкоджень повністю охоплюються умислом обвинувачених.

Надмірна сила удару нанесеного ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 в ногу в процесі його побиття обвинуваченими, його раптовість, механізм його нанесення, свідчать про те, що обвинувачений в процесі спільного нанесення з ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_12 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував для себе, якою саме буде така шкода. Тобто ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку за умисне заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.

Наведені докази повністю спростовують доводи апеляційної скарги сторони захисту про необґрунтованість порушення кримінального провадження та засудження ОСОБА_6 .

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації ні обвинуваченими, ні їх захисниками не надано.

В кримінальному провадженні не встановлено жодного доказу щодо застосування відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та інших осіб, учасників кримінального провадження заборонених законодавством методів розслідування, фальсифікації доказів, в тому числі медичних документів, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Такі твердження ґрунтуються виключно на міркуваннях та припущеннях обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх захисників, які є прямо зацікавленими особами, їх роздумах щодо процесів в державі, діяльності правоохоронних органів, систематичних звинуваченнях потерпілих та органів досудового розслідування в упередженості та необ`єктивності, вільному тлумаченні кримінального закону, що не можна визнати допустимими доказами.

Таким чином, підстав вважати, що в процесі досудового розслідування зі сторони органів досудового розслідування чи потерпілих на обвинувачених, свідків чи експертів чинився тиск, в колегії суддів немає.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що докази вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які покладені прокурором в основу обвинувального акту були отриманні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію кримінального правопорушення та про винуватість обвинувачених у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів провадження. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновок суду, так і спростовують його.

При цьому суду належить дати аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано, не обмежуючись лише зазначенням прізвищ свідка або назви процесуального документа.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку має бути наведена оцінка доводів, на які обвинувачені послалися на свій захист. Якщо обвинувачені у судовому засіданні змінили свої показання, суд повинен ретельно перевірити як ті, так і інші показання, з`ясувати причину зміни показань і в результаті ретельного дослідження дати їм у вироку належну оцінку в сукупності з іншими доказами, що є у провадженні.

Проте ці вимоги закону під час розгляду провадження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у повній мірі виконані не були. Як видно з оскаржуваного вироку, суд, всупереч вимогам закону, належної оцінки показання потерпілих, свідків, самих обвинувачених, висновкам експертів в сукупності з іншими доказами, що є у провадженні не дав.

Так, дійшовши висновку, що твердження органів досудового розслідування та прокурора в частині доведеності вини ОСОБА_7 у спільному нанесенні з обвинуваченим ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , не відповідають фактичним обставинам провадження та зумовлені їхньою хибною позицією, як убачається з мотивувальної частини вироку, належним чином не проаналізував наведені докази в сукупності з іншими доказами у провадженні та не зазначив мотивів, з яких відхилив ці докази та прийняв інші, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Оскільки, належним чином, не перевірені доводи органів досудового розслідування та прокурора про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення з приводу нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень.

Суд не провів належний аналіз та не дав відповідної оцінки фактичним даним, які містяться в письмових доказах, показаннях потерпілих, свідків, а також обвинувачених та висновках експертів. У вироку відсутній системний аналіз змісту цих документів, відсутні посилання чому суд не взяв до уваги та відхилив показання свідків, потерпілих, самих обвинувачених, дані письмових доказів, які прямо та безпосередньо вказують на ОСОБА_7 , як на особу, яка поряд та разом з ОСОБА_6 спричинила потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження.

Із наведених обставин вбачається, що суд першої інстанції не дав аналізу всім зібраним у провадженні доказам, тобто всім фактичним даним, які містяться в показаннях обвинувачених, потерпілих, свідків, письмових доказах у провадженні, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не вмотивував свого висновку, з яких підстав та чому не прийняв до уваги показання потерпілих, ряду свідків щодо безпосереднього спричинення спільного спричинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а тому питань, що вирішуються судом при ухвалені вироку, зазначених у ст. 374 КПК України, не вирішив.

Суд виходив з того, що органами досудового розслідування та прокурором не доведена участь ОСОБА_7 у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , оскільки у провадженні не зібрано достатньо доказів вини останнього, а ті, що є в наявності не відповідають вимогам закону, а обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяли не узгоджено, як окремі виконавці.

Однак, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки він є помилковим, спростовується та суперечить матеріалам провадження.

Так, самі обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не заперечували та ствердили, що ОСОБА_7 приймав безпосередню і активну участь в конфлікті з потерпілими, при цьому повідомляли такі деталі, які могли бути відомі виключно особам, які безпосередньо вчинили кримінальне правопорушення, однак викладали свою версію подій.

З послідовних та, жодним чином, не спростованих показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_6 , внаслідок нанесення ряду ударів, в тому числі ногою в ногу ОСОБА_12 спричинив останньому тілесні ушкодження. Тобто ОСОБА_7 , поряд з ОСОБА_6 , приймав активну та безпосередню участь у спричиненні ОСОБА_12 тілесних ушкоджень.

В матеріалах провадження відсутні належні дані, які б викликали сумніви в щирості та достовірності послідовних показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в цій частині.

У зв`язку з цим, підстав вважати, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 оговорюють обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , у колегії суддів не має.

Більше того, вказані твердження потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в тому числі щодо механізму отримання тілесних ушкоджень, повністю узгоджуються з вищенаведеними, дослідженими колегією суддів доказами, зокрема даними судово-медичних експертиз та показаннями лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_23 , що свідчить про їх належність.

При цьому, як пояснив судово-медичний експерт ОСОБА_23 , в процесі апеляційного розгляду, не всі нанесенні удари могли залишити сліди на тілі потерпілих. А тому, висновки місцевого суду, в частині відхилення показань потерпілих щодо кількості нанесених їм тілесних ушкоджень з цих підстав, є суперечливими.

Лише той факт, що потерпілі в момент вчинення протиправних дій відносно них перебували в стані алкогольного сп`яніння, не може бути безумовною підставою для визнання їх показань надуманими та необ`єктивними, оскільки їхні покази повністю узгоджуються з дослідженими доказами, в тому числі з показаннями лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_23 стосовно механізму та способу спричинення тілесних ушкоджень, що на переконання колегії суддів свідчить про їх належність та допустимість.

Як стверджується показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які є послідовними та повністю узгоджуються як між собою, так і з показаннями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , побиття потерпілих спільно здійснювали дві особи, які свої злочинні дії припинили фактично після того, як потерпілі втратили свідомість.

Даними протоколів проведення слідчого експерименту з відеоматеріалами вказаних слідчих дій з яких вбачається, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , в присутності понятих та захисника, з застосуванням відеозйомки, що виключало можливість вчинення будь якого тиску та примусу на них, в деталях вказали місце, спосіб та механізм нанесення потерпілим тілесних ушкоджень обвинуваченими, в тому числі ОСОБА_7 - ОСОБА_12 .

В процесі проведення слідчих експериментів обвинувачений ОСОБА_6 , потерпілі, свідки в присутності захисника та понятих, з застосуванням відеозйомки повідомляли такі деталі вчиненого кримінального правопорушення, в тому числі стосовно нанесення ударів ОСОБА_7 - ОСОБА_12 , які могли бути відомі виключно особі, яка безпосередньо його вчинила та очевидцям скоєного кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог чинного законодавства, якщо відомості повідомлено під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК України.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь захисника, понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК України. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Таким чином, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України.

Той факт, що в судовому засіданні потерпілі в деяких деталях повідомляли обставини вчинення кримінальних правопорушень, які на переконання сторони захисту відрізняються від першочергових, не є підставою для визнання протоколів слідчих експериментів недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

В той же час, місцевий суд, приймаючи рішення про непричетність ОСОБА_7 до нанесення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень та відхилення доказів сторони обвинувачення не дав жодної оцінки та залишив поза увагою твердження потерпілих, свідків стосовно причетності ОСОБА_7 до нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, в тому числі даних, які містяться в протоколах слідчих експериментів, де потерпілі та свідки прямо вказали на ОСОБА_7 , як на особу яка спричиняла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 .

Навпаки, визнав вказані докази допустимим, належними та поклав їх в основу обвинувального вироку в частині доведеності вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , чим допустив непослідовність та суперечливість своїх висновків.

Крім того, на переконання колегії суддів, подальша поведінка обвинувачених, в тому числі обговорення виїзду за межі України, вироблення спільної позиції стосовно обставин вчинення кримінального правопорушення, свідчить про безпосередню та спільну участь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у правопорушенні та спричиненні тілесних ушкоджень потерпілим.

Місцевим судом належним чином не проаналізовані та дана помилкова оцінка вищеназваним доказам, які покладені в основу вироку відносно ОСОБА_7 .

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, ні обвинуваченими, ні їх захисниками не надано, а тому законні підстави для їх відхилення або недовіри у колегії суддів відсутні.

Підлягають відхиленню твердження обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника останнього, що ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 не наносив, а тому не повинен нести будь якої відповідальності в цій частині. Оскільки, названі твердження спростовуються вищенаведеними належними, об`єктивними та допустимими доказами, в тому числі показаннями потерпілих, які прямо вказали на ОСОБА_7 , як на особу, яка поряд з ОСОБА_6 наносила потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження, що повністю узгоджується з матеріалами провадження.

При цьому, на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України не вливає кількість та сила ударів нанесених останнім. Оскільки дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 носили цілеспрямований, обдуманий, узгоджений та умисний характер спрямований на спричинення потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.

Розгляд кримінального провадження провадиться тільки відносно обвинувачених і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.

Як стверджується матеріалами кримінального провадження органами досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_24 інкримінувалося спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості і суд при розгляді провадження не може вийти за межі обвинувачення, на чому фактично наполягають потерпілі та їх представник, а тому вирішення питання стосовно подальших наслідків отриманих потерпілим ОСОБА_12 травм в результаті скоєння злочину, встановлення йому групи інвалідності є не притаманною суду функцією, не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених, доведеності вини та призначення їм покарання.

Більше того, ні потерпілим ОСОБА_12 , ні його представником не надано жодного об`єктивного, належного та допустимого доказу, в тому числі висновків МСЕК, медичних експертів щодо взаємозв`язку між нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень та встановлення йому групи інвалідності внаслідок загального захворювання.

З аналогічних підстав не спростовують факту вчинення злочину, що після побиття потерпілий ОСОБА_12 зі зламаною ногою був виявлений на певній відстані від місця скоєння злочину. Оскільки як стверджується показаннями лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_23 з такою травмою ноги, потерпілий міг рухатися та переміщатися, відчуваючи при цьому певний біль чи дискомфорт.

Не може погодитися колегія суддів і з твердженнями сторони захисту, що обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ґрунтується виключно на суперечливих показаннях потерпілих, оскільки їх вина у вчиненні злочину доведена на підставі вищенаведених, здобутих органами досудового розслідування, досліджених та перевірених колегією суддів доказах у їх сукупності, в тому числі даних протоколів слідчих дій, висновків експертів, показах лікаря судово-медичного експерта, які спростовують твердження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і їх захисників.

Не змінює факту вчинення злочину, не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених твердження сторони захисту щодо інкримінування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 закритої травми голови, при наявності відкритої такої травми, що було встановлено в процесі судового розгляду. Оскільки, допитаний колегією суддів лікар судово-медичний експерт ОСОБА_23 показав, що наявні в потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з переломом правої скроневої кістки в будь якому випадку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, незалежно від закритої чи відкритої травми голови, тобто наявність закритої чи відкритої такої травми не впливає на тяжкість тілесних ушкоджень.

В провадженні встановлено достатньо належних, об`єктивних та допустимих доказів, які дали можливість суду встановити істину, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Приймаючи до уваги, що встановлення у ОСОБА_12 відкритої черепно-мозкової травми було здійснено останнім за часом комісійним висновком судово-медичної експертизи, викладаючи обвинувачення визнане судом доведеним, колегія суддів вважає за можливе визнати встановленим спричинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 саме відкритої, а не закритої черепно-мозкова травми у вигляді забою головного мозку з лінійним переломом правої скроневої кістки. При цьому на переконання колегії суддів, виклад таких обставин визнаних колегією суддів доведеними, без зміни в цій частині обвинувачення прокурором, не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки не впливає на ступінь тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень та механізму їх спричинення, не є кваліфікуючими ознаками скоєного злочину та не погіршує становище обвинувачених, не впливає на ступінь вини і призначення покарання.

Саме від спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 обвинувачені захищалися в процесі судового та апеляційних розглядів, а тому такі обставини не є перейняттям судом на себе не притаманної йому функції обвинувачення.

Оголошена ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підозра, містить виклад фактичних обставин, в тому числі часу, місця, способу та інших обставин спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, наскільки вони відомі слідчому, саме від спричинення потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень обвинувачені захищалися в суді, а тому в даному випадку відсутнє порушення права обвинувачених на захист.

Тому твердження сторони захисту, що органами досудового розслідування не виконані вимоги ст. 91 КПК України не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час проведення комісійного експертного дослідження та складання комісійного висновку експерти не заявляли жодних клопотань про надання додаткових матеріалів та зразків або вчинення інших дій, пов`язаних з проведенням комісійної експертизи, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що наданих експертам саме місцевим судом, а не стороною потерпілих матеріалів та наявної в них інформації було достатньо для складання об`єктивного комісійного висновку експертів, що ствердив експерт ОСОБА_23 і в процесі апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів не може погодитися з твердженнями сторони захисту про відсутність у експертів повного комплексу медичних документів стосовно потерпілого ОСОБА_12 в процесі проведення дослідження та висунення сумнівів у об`єктивності комісійного висновку не заслуговує на увагу та підлягає відхиленню.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, в частині відхилення показань свідка ОСОБА_25 щодо фактичних обставин провадження, оскільки остання перебуває з ОСОБА_7 в близьких стосунках, а тому є прямо зацікавленою особою.

Колегія суддів зазначає, що результати використання поліграфа у досудовому розслідуванні можуть мати доказове значення лише у виді такого доказу, як висновок експерта. Але для цього потрібно внести відповідні зміни до кримінального процесуального закону. Чинним законодавством не передбачено перевірку показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу (детектора брехні) та використання отриманих даних як доказу. За таких обставин колегія суддів відхиляє твердження сторони захисту про ігнорування місцевим судом такого даних поліграфу, оскільки такий висновок зроблений судом на умовах та підставах встановлених законом.

Більше того, посилаючись на дані поліграфу, як на алібі ОСОБА_6 та стверджуючи, що останній до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не причетний, захисник ОСОБА_9 , в якості захисника обвинуваченого приймав безпосередню участь у слідчому експерименті з обвинуваченим, при цьому не висував жодних скарг і заперечень, де ОСОБА_6 визнавав та не заперечував обставин нанесення ударів потерпілому ОСОБА_12 , однак викладав свою версію подій, що свідчить про суперечливість його тверджень та даних поліграфу.

Такі ж показання давав ОСОБА_6 з самого початку, в тому числі в процесі судового розгляду, під час проведення слідчого експерименту за участю захисника, що виключало вчинення на нього тиску і примусу, не заперечував та стверджував обставини нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень і в процесі апеляційного розгляду.

З огляду на те, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були спрямовані на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, передбачених ст. 121 КК України та охоплювалися єдиним умислом, спричинення потерпілому в процесі цих дій обвинуваченими легких тілесних ушкоджень та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, додаткової кваліфікації за ст. ст. 122 та 125 КК України не потребує, на чому наголошують потерпілий ОСОБА_12 та його представник.

Аналізуючи всі досліджені в процесі апеляційного розгляду докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 , діючи групою осіб з ОСОБА_7 , нанесли потерпілому ОСОБА_12 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а тому їх дії підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

ОСОБА_7 , крім того, спричинив ОСОБА_11 умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а тому його дії підлягають кваліфікації ще й за ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

При призначенні покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів враховує суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, частина яких є тяжким, особу обвинувачених, роль кожного у вчиненні кримінальних правопорушень, думку потерпілих, які просять виключно суворо покарати обвинувачених.

Підтримали свою позицію потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 і в процесі апеляційного розгляду.

ОСОБА_26 та ОСОБА_6 раніше не судимі, ОСОБА_6 на даний час працевлаштований, по місцю проживання характеризуються позитивно, визнані здоровими та працездатними, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебувають, обставин, що обтяжують покарання обвинувачених не встановлено.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили тяжкий злочин, який характеризується підвищеною суспільною небезпечністю, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень, а саме численні нанесення ударів виключно в життєво важливі органи, наслідки, що настали, думку потерпілих, які просять виключно суворо покарати обвинувачених, те що збитки спричинені злочином не відшкодовані. ОСОБА_7 крім того, скоїв ще кримінальний проступок.

Як стверджується матеріалами провадження, вину у вчиненні злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не визнали навіть під тиском зібраних у провадженні доказів, не вживали достатніх заходів щодо відшкодування шкоди та досягнення порозуміння з потерпілими.

Та обставина, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вперше притягуються до кримінальної відповідальності, позитивно характеризуються за місцем проживання, в даному випадку не є підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки це не спростовує встановлених колегією суддів обставин і висновків та не дає підстав вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в тому числі і у виді позбавлення волі може бути прийняте судом з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин провадження, на підставі яких він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Рішення суду з цього приводу має бути належним чином вмотивовано у вироку.

Однак, суд у вироку не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та можливість його виправлення, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень при даних обставинах, узагалі не мотивував свого висновку, а лише послався на обставини, що пом`якшують покарання.

Разом з тим, судом практично не взято до уваги те, що ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні тяжкого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, думку потерпілого ОСОБА_12 , який просив виключно суворо покарати обвинуваченого, те, що збитки спричинені злочином не відшкодовані.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників на молодий вік і що він вперше притягується до кримінальної відповідальності є формальним і фактично не враховує наслідки злочину.

Ті обставини, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання, працевлаштовувався та хворіє астмою, в даному випадку, не є підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки це не спростовує встановлених колегією суддів обставин і висновків та не дає підстав вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання. Лікуватися ж у разі необхідності він може і в умовах ізоляції від суспільства.

Тому застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставним.

За таких обставин, приймаючи до уваги суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, яке є тяжким, скоєння ОСОБА_7 ще й кримінального проступку, їх особи, враховуючи його підвищену суспільну небезпечність, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень, наслідки, що настали, думку потерпілих, які просять виключно суворо покарати обвинувачених, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід обрати покарання, необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, лише у виді позбавлення волі, що буде справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

В той же час, враховуючи пом`якшуючі покарання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обставини, якими є позитивні характеристики з місця роботи та проживання, ОСОБА_6 працевлаштований та займається суспільно корисною працею, враховуючи їх молодий вік, відсутність судимостей, не вчинення будь яких інших протиправних дій в цей період, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи позицію прокурора в процесі судового та апеляційних розглядів стосовно призначення покарання, колегія суддів вважає за можливе при призначенні покарання за ч. 2 ст. 121 КК України застосувати до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, обравши таке нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією названої статті КК України.

Оцінюючи всі дослідженні в процесі апеляційного розгляду докази, колегія суддів вважає, що не ґрунтуються на вимогах закону і рішення місцевого суду відносно вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 про стягнення збитків завданих злочином, а також витрат на правову допомогу потерпілих.

За вироком суду в задоволенні позову потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_7 було відмовлено. Ухвалюючи таке рішення місцевий суд виходив з того, що органами досудового розслідування та прокурором не доведено обставин нанесення ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , тілесних ушкоджень.

Однак з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитися не може, оскільки він суперечить вимогам закону.

Як встановлено в процесі апеляційного розгляду, ОСОБА_7 діючи групою осіб з ОСОБА_6 внаслідок нанесення ударів спричинили ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги потерпілого ОСОБА_12 в частині відшкодування шкоди до ОСОБА_27 та ОСОБА_6 є підставними, оскільки дії обвинувачених по спричиненню ОСОБА_12 тілесних ушкоджень є незаконними та протиправними.

Розмір такої шкоди, з врахуванням характеру, тривалістю та глибини заподіяних потерпілому ОСОБА_12 моральних страждань, оскільки в момент отримання тілесних ушкоджень він переніс значний фізичний біль, сильний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження людської гідності, оскільки його побиття відбулося в громадському місці, тривоги, страху за своє здоров`я, негативного переживання, важкістю виконання повсякденних обов`язків, тимчасовою відірваністю від активного соціального життя, емоційною напругою, побоюванням щодо майбутнього стану свого здоров`я, порушення нормального способу життя потерпілого, порушенням одного із основних конституційних прав права на здоров`я, перенесеного ОСОБА_12 стресу, способу та механізму спричинення тілесних ушкоджень, їх виду, терміну лікування, з врахуванням матеріального становища ОСОБА_27 та ОСОБА_6 , беручи до уваги інфляційні процеси в державі, колегія суддів визначає розмір 150000 грн.

В той же час, вирішуючи цивільний позов в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_12 матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів враховує, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 наносячи потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження діяли групою осіб, їх дії є незаконними та протиправними. Таким чином, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 повинні нести солідарну цивільну відповідальність в рівних частинах.

При цьому, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди стягнутий з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , з врахуванням ступеня моральних страждань, порушення нормального способу життя потерпілого, порушенням одного із основних конституційних прав права на здоров`я, перенесеного ОСОБА_11 стресу, способу та механізму спричинення тілесних ушкоджень, їх виду, з врахуванням матеріального становища ОСОБА_7 , який на даний час не працює та постійних доходів немає, у сумі 30000 грн. за своїм розміром, враховуючи наслідки кримінального правопорушення, фізичний та моральний стан потерпілого є достатньою сатисфакцією, а тому вимоги ОСОБА_11 та його представника в цій частині до задоволення не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що місцевим судом частково задоволені вимоги потерпілих та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 6435 грн. 75 коп. матеріальної шкоди, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 72921 грн. 93 коп. матеріальної шкоди. За таких обставин, вимоги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх представника про повторне, (додаткове) стягнення вказаних сум з обвинувачених в процесі апеляційного розгляду до задоволення не підлягають.

Як і не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_12 в частині стягнення витрат на лікування у сумі понад 72921 грн. 93 коп., оскільки в матеріалах провадження відсутні будь які об`єктивні докази (призначення лікаря, епікризи, тощо) про призначення таких ліків та проходження таких медичних процедур і їх причинний зв`язок з діями обвинувачених.

В той же час, колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення вимоги потерпілих та їх представника про стягнення з обвинувачених витрат на пальне у сумі 32937 грн. 25 коп., оскільки з наданих потерпілою стороною не персоніфікованих чеків, не можна зробити жодного висновку та ідентифікувати хто та з якою метою придбав це пальне, розхід пального транспортним засобом, тощо.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом кримінального провадження, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду провадження незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду.

Відповідно до постанови Великої Палати у справі № 910/12876/19, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Як стверджується жодним чином не спростованими стороною захисту договорами №№ 056 та 057 від 10 липня 2020 року з відповідними додатками, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , кожен зокрема, за результатами розгляду кримінального провадження мають сплати гонорар представнику - адвокату ОСОБА_13 у сумі 130000 грн. (а.п. 104-105, 129-130, т. 1).

За таких обставин, вказані витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілих.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 409, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 з відповідними доповненнями його та захисника адвоката ОСОБА_8 відхилити.

Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та в частині кваліфікації дій обвинувачених по обставинам спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , призначення покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вирішення цивільного позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_12 , стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і з застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді одного року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 обрати за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і з застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 з кожного по 36460 грн. 97 коп. (тридцять шість тисяч чотириста шістдесят грн. 97 коп.) матеріальної шкоди та по 75000 грн. (сімдесят п`ять тисяч грн.) моральної шкоди завданої злочином. В решті позовних вимог ОСОБА_28 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 з кожного по 65000 грн. (шістдесят п`ять тисяч грн.) витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 з кожного по 65000 грн. (шістдесят п`ять тисяч грн.) витрат на правову допомогу.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2