ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Категорія ст. 287 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участі прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000602 за апеляційними скаргами прокурора Прокуратури Київського району м. Харкова ОСОБА_10 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 березня 2013 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, працюючого охоронцем TOB СК «Форт-Пост», не одруженого, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 ,

виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення

Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 .

З вироку суду вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 04 червня 2008 року приблизно о 24 годині 00 хв., являючись власником автомобілю «Шевроле-Лачетті» реєстраційний номер НОМЕР_1 і знаходячись біля будинку №10 по вул. Героїв Праці в м. Харкові, допустив до керування свого транспортного засобу гр. ОСОБА_13 , передавши йому ключ від автомобіля, достовірно знаючи, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Після цього, ОСОБА_13 , маючи вільний доступ до транспортного засобу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, а також у хворобливому стані, став керувати технічно справним автомобілем «Шевроле-Лачетті», що належить ОСОБА_9 на якому 5 червня 2008 року приблизно о 4 годині 00 хв. рухався зі швидкістю біля 60 км/г по вул. Героїв Праці з боку вул. Шевченко в напрямку вул. Ак. Павлова в м. Харкові, чим порушив вимоги п. 2.9 а),б) Правил дорожнього руху України, згідно яких водієві транспортного засобу заборонено керувати в стані алкогольного сп`яніння, а також у хворобливому стані.

Під час руху, в районі розташування мосту через річку «Харків» даної вулиці, де є обмеження швидкості руху 40 км/г, у водія ОСОБА_13 , згідно висновків комісійних судово- медичних експертиз №158 від 10.11.2010 та №296 від 11.09.2012 виникло загострення серцевої недостатності з подальшим розвитком розсіяння уваги аж до знепритомніння, яке було збільшене алкогольною інтоксикацією, в результаті чого, керований ним автомобіль виїхав на смугу, призначену для руху зустрічного напрямку, де відбулося зіткнення з автомобілем «КАМАЗ-5410» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , що рухався у зустрічному для ОСОБА_13 напрямку, при цьому, останнім були порушені вимоги п.п. 1.5; 10.1; 11.4; 12.9.6; 34.1 Правил дорожнього руху.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_13 був смертельно травмований.

Дії ОСОБА_9 , а саме допуск ОСОБА_13 , що перебував в стані алкогольного сп`яніння до керування автомобілем «Шевроле-Лачетті», перебувають у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та його наслідками.

Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні злочину, суд першої інстанції зазначив, що органом досудового розслідування не здобуто доказів, які б вказували, що ОСОБА_9 допустив ОСОБА_13 до управління автомобілем, так як не можна вважати допуском до керування транспортним засобом факт передачі обвинуваченим ОСОБА_13 ключів від автомобіля. При цьому ОСОБА_9 заборонив ОСОБА_13 керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та попросив його перегнати автомобіль вранці. До того ж вказав, що знання чи незнання обвинуваченим особливості характеру ОСОБА_13 , а саме: намагання керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, в даному випадку правового значення не має, у зв`язку з тим, що ОСОБА_13 в момент передачі ключів не виказував намагання чи спроб керувати автомобілем, а погодився з ОСОБА_9 переставити транспортний засіб на інше місце вранці.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність ухваленого рішення фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ст. 287 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом належним чином не взято до уваги той факт, що загиблий ОСОБА_13 мав звичку знаходячись у сталі алкогольного сп`яніння керувати автомобілем. Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та потерпіла ОСОБА_12 , яка стверджувала, що ОСОБА_9 тісно спілкувався з її братом та знав про таку звичку ОСОБА_13 , проте він все одно свідомо віддав йому ключі від автомобіля.

Крім того, судом не було взято до уваги розбіжності в показах свідка ОСОБА_19 та обвинуваченого ОСОБА_9 , щодо місця передачі ОСОБА_13 ключів від автомобілю. Також вказав на невідповідність показань свідка ОСОБА_19 та ОСОБА_9 викладених у вироку, показанням наданими в судовому засіданні щодо часу та місця передачі ключів ОСОБА_9 ОСОБА_13 .

Поза увагою суду першої інстанції залишилося невідповідність показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_19 показанням інших свідків.

Заперечує висновок суду, що в даному випадку, не можна вважати допуском до керування транспортним засобом факт передачі обвинуваченим ОСОБА_9 ключів від автомобілю ОСОБА_13 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_13 не здійснював ніяких дій, намірів, спрямованих на керування автомобілем, оскільки допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, можна розглядати, в тому числі, мовчазну згоду такої особи або передачу їй ключів від автомобілю.

Вважає, що суд не дав належної оцінки висновку судово-медичної комісійної експертизи №158 від 10.11.2010.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати, визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів. Задовольнити цивільний позов ОСОБА_12 у повному обсязі, та стягнути на її користь з ОСОБА_9 матеріальні збитки в сумі 82158 грн. та моральну шкоду в сумі 70000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що не можна вважати допуском до керування транспортним засобом факт передачі обвинуваченим ключів від автомобіля «Шевроле-Лачетті», який належав ОСОБА_9 , ОСОБА_13 .

При цьому вважає, що посилання суду на показання обвинуваченого та його співмешканки ОСОБА_19 , про те, що ОСОБА_9 заборонив ОСОБА_13 керувати автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, а ОСОБА_13 погодився зі вказаною забороною, оскільки не здійснював ніяких дій, намірів, спрямованих на керування автомобілем, не грунтуються на матеріалах справи та прямо суперечать даним, встановленим в ході судового розгляду справи.

Зазначає, що з показань ОСОБА_9 та його співмешканки ОСОБА_19 , вбачається, що ОСОБА_9 передав ОСОБА_13 ключі від свого автомобіля приблизно о 00:00 години 04.06.2008. При цьому, він просив ОСОБА_13 переставити свій автомобіль подалі від входу до магазину АТБ по вул. Блюхера, 21 у місті Харкові. Коли саме це необхідно зробити ОСОБА_9 не уточнював, лише просив переставити автомобіль до відкриття магазину в цей день, яке відбувається о 08:00 годині. Жодних умов та заборон щодо керування своїм автомобілем ОСОБА_9 не висловлював. При цьому вказав, що зважаючи на те, що ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_13 вживали алкогольні напої, йому було достеменно відомо, що ОСОБА_13 знаходиться у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, як вбачається з показань свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 та потерпілої ОСОБА_12 , ОСОБА_9 достеменно знав, що ОСОБА_13 після вживання алкогольних засобів завжди висловлює та намагається реалізувати намір «поїздити», тобто намір керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Вказана обізнаність підтверджується також і встановленим в ході розгляду справи фактом того, що дружина ОСОБА_13 - ОСОБА_18 , безпосередньо перед виходом ОСОБА_13 на вулицю з ОСОБА_9 в присутності останнього забрала у ОСОБА_13 ключі від власного транспортного засобу ОСОБА_13 .

При цьому, просить при призначенні покарання врахувати обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину, у стані алкогольного сп`яніння.

Окрім цього до апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_11 , представник потерпілої ОСОБА_21 подав доповнення до апеляційної скарги.

Оскільки, відповідно до ст. 403 КПК України змінити та/або доповнити апеляційну скаргу має право особа, яка подала апеляційну скаргу. З урахуванням надання доповнень іншою особою, а потерпіла чи її представник в судове засідання не з`явилися для надання пояснень, тому колегія суддів не надає оцінку доводам, викладеним у доповненні до апеляційної скарги представника потерпілого.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення.

Диспозицією статті 287 КК України визначено настання кримінальної відповідальності, зокрема, за допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, якщо це спричинило потерпілому його смерть.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст.287 КК України може бути водій, за яким закріплено транспортний засіб, а також власник транспортного засобу.

Об`єктивна сторона вказаного злочину виражається у, зокрема, допуску до керування транспортним засобом особи, яка перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, або не має права на керування транспортним засобом.

При цьому під допуском до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, слід розуміти усну чи письмову згоду, розпорядження, вказівку особи, відповідальної за експлуатацію про використання справного транспортного засобу особою, яка перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції. Рішення про допуск особи до керування приймається безпосередньо перед початком керування. Допуск може бути здійснений також шляхом, з-поміж іншого, передачі ключів.

Під час судового розгляду місцевим судом було встановлено, що не заперечував і обвинувачений, що він дійсно передав ОСОБА_13 ключі від власного автомобіля для того, щоб він переставив автомобіль в інше місце вранці. ОСОБА_9 вказав, що він знав, що ОСОБА_13 перебував в стані алкогольного сп`яніння та просив переставити автомобіль в інше місце коли протверезіє.

Вказані показання підтверджує свідок ОСОБА_19 .

Будь-яких доказів на спростування вказаних показань стороною обвинувачення не здобуто та суду не надано.

Відсутні і докази того, що ОСОБА_9 знав про звичку ОСОБА_13 керувати автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Доводи потерпілої про те, що ОСОБА_9 давно знайомий з ОСОБА_13 , спільно святкували дні народження, не вказують на те, що ОСОБА_9 був обізнаний про наявність у ОСОБА_13 такої звички.

Окрім цього, прокурор в судовому засіданні зазначив, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_13 систематично чи неодноразово керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння немає, до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння він не притягувався.

Тому доводи про наявність такої звички, на що вказує потерпіла та свідки, ґрунтуються на суб`єктивному ставленні до дій ОСОБА_13 його близькими та знайомими, що не доводиться письмовими доказами.

Навіть, якби ОСОБА_9 знав про таку звичку ОСОБА_13 , обвинувачений не мав жодної впевненості, що ОСОБА_13 застосує свою звичку, будь-яких доказів того, що у даному випадку ОСОБА_13 мав намір керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, немає, та суд правильно вказав, що ОСОБА_13 після передачі ключів ОСОБА_9 , не проявляв свою особливу звичку, не намагався підійти до транспортного засобу та не виказував наміру відразу ж керувати автомобілем обвинуваченого. Сам факт передачі ОСОБА_13 ключів від автомобіля не є спонуканням до керування транспортним засобом.

Більше того, якби ОСОБА_9 знав особливість ОСОБА_13 керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, малоймовірно, що він, побоюючись за власне майно, передав би ОСОБА_13 ключі від свого автомобіля.

При цьому, рішення про допуск особи до керування приймається безпосередньо перед початком керування. Проте навіть зі змісту висунутого обвинувачення вбачається, що передача ОСОБА_9 ключів від автомобіля ОСОБА_13 відбулася о 24.00 год 04.06.2008, а автомобілем ОСОБА_13 керував приблизно о 4.00 год 05.06.2008.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до висновку судово-медичної (комісійної) експертизи № 158 від 10.11.2010 найбільш вірогідним є те, що під час керування транспортним засобом у ОСОБА_13 виникло загострення серцевої недостатності з подальшим розвитком розсіяної уваги, неадекватної оцінки дорожньої ситуації аж до втрати свідомості, внаслідок чого відбувся виїзд на зустрічну смугу і зіткнення з транспортним засобом.

У вказаному висновку вказано, що при концентрації етилового спирту, виявленого у ОСОБА_13 в середньому у людини відмічається зміни поведінки: найбільш виражений стан ейфорії, змінюється характер людини, критика поведінки різко знижується, критична оцінка свого стану послаблюється, концентрація уваги знижується, однак при цьому орієнтація в оточуючому середовищі збережена.

Тобто, будь-яких доказів, що саме керування в стані алкогольного сп`яніння стало причиною смерті ОСОБА_13 , суду не надано, а навпаки висновком судово-медичної експертизи встановлено, що ДТП сталося через загострення наявної у ОСОБА_13 хвороби.

Вказане вище виключає вину ОСОБА_9 у настанні тяжких наслідків.

Інші докази, зокрема висновок судово-медичного експерта № 295/КЭ/2012, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами не вказують на наявність в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів сторони обвинувачення, надану судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Тобто, судом першої інстанції детально досліджено всі докази, надані стороною обвинувачення, та вжито всіх можливих заходів у рамках кримінального провадження для з`ясування обставин та усунення протиріч.

В ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді і вичерпані можливості їх отримати. Тому висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення є правильним та обґрунтованим.

Істотних порушень процесуального закону, що стали б підставою для скасування вироку, місцевим судом допущено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_9 , про що ставить питання прокурор та представник потерпілої, немає, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Прокуратури Київського району м. Харкова ОСОБА_10 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 березня 2013 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4