Провадження № 11-кп/824/2458/2023 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

2 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владикавказ, РФ, громадянина Російської Федерації, працюючого в Військовому комісаріаті Сімферопольського району та м. Алушта Республіки Крим Міністерства оборони Російської Федерації, розташованого на тимчасово окупованій території України за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченогоч. 1 ст. 438 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за вчинення злочину за наступних обставин.

Так, у період з кінця лютого 2014 року по початок березня 2014 року (більш точні дати не встановлено) РФ було передислоковано на територію півострова Крим особовий склад та військову техніку наступних військових підрозділів: військова частина (далі за текстом - в/ч) № НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , в/ч НОМЕР_3 , в/ч НОМЕР_4 , в/ч НОМЕР_5 , в/ч НОМЕР_6 , 23 окрема мотострілкова бригада, в/ч НОМЕР_7 , в/ч НОМЕР_8 , в/ч НОМЕР_9 , в/ч НОМЕР_10 , в/ч НОМЕР_11 , в/ч НОМЕР_12 , сили спеціальних операцій у складі 3, НОМЕР_13 , НОМЕР_14 окремих бригад спеціального призначення та центру спеціального призначення «Сенеж», а також задіяно військовослужбовців та військову техніку НОМЕР_15 окремої гвардійської бригади морської піхоти, які дислокувалися на території півострова Крим на підставі Угоди між Україною та РФ «Про статус та умови перебування ЧФ РФ на території України» від 1999 року.

У період з кінця лютого 2014 року по початок березня 2014 року (більш точні дати в ході досудового розслідування не встановлені) зазначеними підрозділами Збройних сил РФ було заблоковано та захоплено будівлі Верховної ради АР Крим (м. Сімферополь, вул. К. Маркса, буд. 18), Ради міністрів АР Крим (м. Сімферополь, просп. Кірова, буд. 13), будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, приміщення та підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, військові об`єкти Збройних Сил України, Головне управління розвідки Міністерства оборони України, ВМФ України.

Статтею 26 Федерального Закону РФ «О воинской обязанности и военной службе» від 28.03.1998 передбачено, що «Призыв на военную службу граждан организуют военные комиссариаты через свои структурные подразделения и осуществляют призывные комиссии, создаваемые в муниципальных районах, городских округах и на внутри городских территориях городов федерального значения решением высшего должностного лица субъекта Российской Федерации (руководителя высшего исполнительного органа государственной власти субъекта Российской Федерации) по представлению военного комиссара.

Встановлено, що Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_9 «О внесении изменения в Указ Президента Российской Федерации от 20 сентября 2010 года № 1144 «О военно-административном делении Российской Федерации» від 02.03.2014 № 199, Республіка Крим та місто Севастополь незаконно внесено до складу Південного військового округу Російської Федерації.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Федерального Конституційного Закону РФ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» від 21.03.2014 передбачено, що «Создание на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя органов военного управления, объединений, соединений, воинских частей и организаций Вооружонных Сил Российской Федерации, других войск, воинских формирований и органов, военных комиссариатов, а также определение их структуры, состав и штатной численности осуществляется в соответствии с законодательством Российской Федерации с учетом административно-территориального деления Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Діяльність військових комісаріатів та обсяг повноважень військових комісарів чітко врегульовано в «Положении о военных комиссариатах» (далі - Положення) затвердженому Указом Президента Російської Федерації від 07 грудня 2012 року. Зокрема, стаття 2 Положення встановлює, що військовий комісаріат створюється в суб`єкті Російської Федерації з метою забезпечення виконання громадянами військового обов`язку, організації та проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації, реалізації права громадян, звільнених з військової служби, і членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) військовослужбовців на соціальні гарантії, включаючи пенсійне забезпечення, а також з метою реалізації гарантій поховання загиблих (померлих) військовослужбовців та інших категорій громадян відповідно до законодавства Російської Федерації.

Статтею 7 вказаного Положення передбачено, що управління службовою діяльністю військового комісаріату здійснюється військовим комісаром.

Разом з цим встановлено, що в обов`язки військових комісарів покладено безпосереднє керування розробкою плану підготовки та проведення призову громадян на військову службу і організація його виконання.

Крім цього, у відповідності до Постанови Уряду Російської Федерації «Об утверждении Положения о призыве на военную службу граждан Российской Федерации» від 11.11.2006 року, призов на військову службу здійснює призовна комісія, створювана в кожному муніципальному утворені, що має статус муніципального району, міського округу або внутрішньо території міста федерального значення, рішенням вищої посадової особи суб`єкта Російської Федерації за поданням військового комісара.

Вказані нормативно-правові акти Російської Федерації вказують на те, що Російська Федерація мала намір з 2015 року призивати на військову службу місцеве населення Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та станом на сьогодні реалізовує цей намір.

Підтвердженням вищезазначеного є те, що так званим «Главою Республики Крым» ОСОБА_10 протягом 2015 - 2021 років у весняно?осінній період створюються призивні комісії, про що свідчать Указы Главы Республики Крым «О создании призывных комиссий и обеспечения призыва граждан на военную службу в Республики Крым», членом однієї із яких, а саме «городского округа Алушта Республики Крым» впродовж 2019-2021 років в якості «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым» визначений ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, усвідомлюючи нікчемність зазначених Федеральних Законів Російської Федерації, Указів Президента Російської Федерації та Указів так званого «Главы Республики Крым» у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_8 виник умисел на порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, шляхом примушування осіб, що перебувають під захистом, служити в збройних силах країни окупанта - Російської Федерації.

Так, статтею 51 Конвенції передбачено, що окупаційна держава не має права примушувати осіб, що перебувають під захистом, служити в її збройних силах. Будь-який тиск, зокрема призов, або пропаганда на користь добровільного вступу в армію забороняється. Статтею 45 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, заборонено примушувати жителів окупованої території присягати на вірність державі-супротивнику.

Статтею 29 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Згідно ст. 27 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Статтею 147 Конвенції передбачено, що серйозні порушення, про які йдеться у ст. 146 Конвенції, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції, зокрема примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави.

У порушення зазначених норм міжнародного права, за активного сприяння так званого «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым » ОСОБА_8 , призови на військову службу до збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, проведені на ТОТ АР Крим були розпочаті з квітня 2015 року. До 2017 року призване цивільне населення проходило строкову військову службу у з`єднаннях та військових частинах збройних сил та інших військових формуваннях Російської Федерації, дислокованих на території Кримського півострова, а починаючи з 2017 року - частина призваного особового складу направляється для проходження військової служби до з`єднань та військових частин, які дислокуються на території Російської Федерації, а також, не виключається, і за її межами.

Загалом, протягом 2015-2020 років, нехтуючи рядом міжнародних зобов`язань, окупаційною владою проведено 11 призовних кампаній, в ході яких призвано на строкову військову службу до збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації понад 25 тисяч цивільного населення ТОТ АР Крим.

Відповідно до п. 2 ст. 21 «Положения о военных комиссариатах», затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 07 грудня 2012 року - «военный комиссар несет персональную ответственность за выполнение задач, стоящих перед военным комиссариатом».

З огляду на викладене, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи з 24.10.2018 на посаді «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым » на час проведення призивних кампаній, усвідомлюючи тимчасову окупацію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, керуючись у своїй діяльності Федеральним законом від 28 березня 1998 року №53-ФЗ «О воинской обязанности и военнойслужбе» та іншими нормативно-правовими актами країни окупанта - Російської Федерації, здійснював примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Севастополь на строкову військову службу до Збройних сил РФ.

Пунктами 5.1, 5.3 Указу «О создании призывных комиссий и обеспечении проведения призыва граждан на военную службу в Республики Крым», на голів муніципальних утворень в Республіці Крим, голів адміністрацій муніципальних утворень спільно з відповідними відділами військових комісаріатів Республіки Крим, покладено обов`язок «Обеспечить явку призывников на призывные пункты для прохождения районных (городских) призывных комиссий» та «Обеспечить отделы военного комиссариата Республики Крым по муниципальным образованиям в Республики Крым оборудованными призывными пунктами».

Крім того, п. 7.2 Указу, передбачено, що на т.зв. Міністерство внутрішніх справ по Республіці Крим покладено обов`язок «Производить розыск и при наличии законных оснований осуществлять задержание граждан, уклоняющихся от призыва и прохождения военной службы», а також «направлять в двухнедельный срок в отделы военного комиссариата Республики Крым по муниципальным образованиям в Республике Крым сведения о случаях выявления граждан, не состоящих, но обязанных состоять на воинскомучёте, а также сведения о лицах, приобретших гражданство Российской Федерации и подлежащих постановке на воинский учёт».

За результатами вказаних злочинних дій ОСОБА_8. , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та інших невстановлених на даний час осіб, в порушення ст. 51 Конвенції, в період весняного та осіннього призиву 2015 року з тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим та м. Севастополь до збройних сил Російської Федерації для проходження військової служби призвано 1400 осіб; 2016 року - 2722 особи; 2017 року - 4100 осіб; 2018 року - 6100 осіб; 2019 року - 4578 осіб, а також, в ході призову 2020 року - 6300 осіб. Таким чином, загальна кількість становить понад 25000 осіб.

Таким чином, ОСОБА_8 здійснив порушення законів та звичаїв війни, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні вимог ст. 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яка набрала чинності для України 03.01.1955, які полягають у примушуванні осіб, що перебувають під захистом, служити в збройних силах держави окупанта, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 438 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати, закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості підзахисного в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог захисник послався на те, що вирок суду є незаконним. Зазначає, що СБУ повідомляло орган досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України стосовно особи з одними анкетними даними, а досудове розслідування та пред`явлення обвинувачення і фактично засудження здійснювалося щодо особи зовсім з іншими анкетними даними (зовсім інша дата народження). При чому будь-яких уточнень чи процесуальних рішень з приводу вказаних обставин у матеріалах справи немає. Вважає, що оскільки всі сумніви трактуються на користь обвинуваченого, то ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає ніякого відношення до вчинення даного кримінального правопорушення (виходячи з повідомлення СБУ). Крім того, зазначає, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 було надіслано на електронну пошту окупаційної влади АР Крим на державній мові. Проте згідно матеріалів провадження ОСОБА_8 є громадянином РФ і в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що він володіє українською мовою. Будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_8 надсилалося повідомлення про підозру з перекладом на російську мову, відсутні. Отже, повідомлення про підозру не було вручено у передбачений КПК України спосіб ОСОБА_8 .

В запереченнях, поданих до суду, прокурор відділу прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_6 , наводячи обґрунтування, просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має ґрунтуватися на зібраних доказах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.

З таким висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами, а саме:

-повідомленням про підозру ОСОБА_8 від 03.03.2021;

-постановою про оголошення розшуку підозрюваного від 13.04.2021;

-протоколами огляду з додатками від 10.02.2021,11.02.2021, 15.03.2021, 16.03.2021, 15.04.2021, 21.09.2021, 27.09.2021 у відповідності до яких ОСОБА_8 призначений на посаду «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым », постійно входить до складу відповідних призовних комісій, здійснює примусовий призов цивільного населення ТОТ АР Крим, пропагує добровільний вступ на військову службу до ЗС РФ тощо;

-відповідями з додатками на доручення слідчого № 5/3/4-4122 від 16.04.2021, № 5/3/4-4550 від 26.04.2021, № 5/3/4-1619 від 15.02.2021 у відповідності до яких ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым », постійно входить до складу відповідних призовних комісій, здійснює примусовий призов цивільного населення ТОТ АР Крим, пропагує добровільний вступ на військову службу до ЗС РФ, знаходиться на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя тощо.

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було надано не вірну оцінку доказам по справі, колегія суддів вважає безпідставними.

Беззаперечно, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідно до вимог абз. 3 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Вказані обставини також підтверджуються Звітом офісу прокурора міжнародного кримінального суду від 04.12.2017, згідно якого на тимчасово окупованій території України розпочався та триває збройний конфлікт між Україною та Російською Федерацією, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України № 68/262, згідно якої територія України є цілісною та недоторканою, Резолюцією Парламентської асамблеї ради Європи № 2168, згідно якої Російська Федераціювизнається державою-агресором.

Відповідно до прийнятого 18 січня 2018 року Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» Російська Федераціячинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації.

З метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу Російської Федерації, а також придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом РФ було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим.

Протягом 2015 - 2021 років так званим «Главою Республики Крым» ОСОБА_10 у весняно?осінній період створювались призивні комісії, про що свідчать Указы Главы Республики Крым «О создании призывных комиссий и обеспечения призыва граждан на военную службу в Республики Крым», членом однієї із яких, а саме «городского округа Алушта РеспубликиКрым» впродовж 2019-2021 років в якості «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым» визначений ОСОБА_8 .

Встановлено, що достовірно знаючи про тимчасову окупацію РФ території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, усвідомлюючи нікчемність зазначених Федеральних Законів Російської Федерації, Указів Президента Російської Федерації та Указів так званого «Главы Республики Крым» у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_8 виник умисел на порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, шляхом примушування осіб, що перебувають під захистом, служити в збройних силах країни окупанта - Російської Федерації.

Так, статтею 51 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі - Конвенція), яка ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що окупаційна держава не має права примушувати осіб, що перебувають під захистом, служити в її збройних силах. Будь-який тиск, зокрема призов, або пропаганда на користь добровільного вступу в армію забороняється.

Статтею 45 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, заборонено примушувати жителів окупованої території присягати на вірність державі-супротивнику.

Статтею 29 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Згідно ст. 27 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Статтею 147 Конвенції передбачено, що серйозні порушення, про які йдеться у ст. 146 Конвенції, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції, зокрема примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави.

Встановлено, що у порушення зазначених норм міжнародного права, за активного сприяння так званого «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым » ОСОБА_8 , на тимчасово окупованій території АР Крим проведені призови на військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ.

Відповідно до п. 2 ст. 21 «Положения о военных комиссариатах», затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 07.12.2012 - «военный комиссар несет персональную ответственность за выполнение задач, стоящих перед военным комиссариатом».

З огляду на викладене, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , перебуваючи з 24.10.2018 на посаді «военного комиссара Симферопольского района и города Алушта Республики Крым » на час проведення призивних кампаній, усвідомлюючи тимчасову окупацію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, керуючись у своїй діяльності Федеральним законом від 28.03.1998 №53-ФЗ «О воинской обязанности и военной службе» та іншими нормативно-правовими актами країни окупанта - Російської Федерації, здійснював примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Севастополь на строкову військову службу до Збройних сил РФ.

Враховуючи наведене, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та безсумнівного висновку про доведеність винності ОСОБА_8 .

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.

На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінальних правопорушень, щодо яких їй пред`явлено обвинувачення.

Посилання захисника на розбіжності у відомостях про дату народження обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, при внесенні відомостей до ЄРДР була зазначена дата народження обвинуваченого - ІНФОРМАЦІЯ_1 . До того ж, на вимогу доручення від 08.02.2021 року №10-507-21 (а.с. 49-50 т. 1) було встановлено повні дані обвинуваченого ОСОБА_8 (а.с. 51-55), згідно яких встановлено, що дата народження обвинуваченого - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, з матеріалів справи вбачається, що повідомлення про підозру (а.с. 210) містить встановлену органом досудового слідства дату народження обвинуваченого. Також, в обвинувальному акті вірно зазначена встановлена дата народження обвинуваченого, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання захисника на обґрунтування своєї позиції у тій частині, що обвинувачений будучи громадянином Росії, не був забезпечений перекладачем у встановленому законом порядку, на думку колегії суддів є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом. Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Питання про дотримання вимог кримінального процесуального закону щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до підпункту «е» п. 3 ст. 6 Конвенції та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.

Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.

Для констатації факту порушення права особи на захист, через незабезпечення обвинуваченого послугами перекладача, установлення зазначених обставин має бути «поза розумним сумнівом».

З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування повідомлення про підозру ОСОБА_8 складено у відповідності до вимог ч. 1 ст. 29 КПК України державною мовою. Переклад на російську мову вказаного повідомлення не здійснювався у зв`язку із відсутністю відомостей про те, що ОСОБА_8 не володіє українською мовою. Крім того, під час здійснення досудового розслідування, спеціального досудового розслідування, а також судового провадження за підозрою, а у подальшому обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, стороною захисту не заявлялись клопотання щодо необхідності перекладу процесуальних документів на іншу мову, а також клопотання щодо залучення відповідного перекладача. До того ж, з матеріалів справи вбачається, що на неодноразові виклики до органу слідства та до суду обвинувачений не прибув, а забезпечення перекладачем обвинуваченого, який знаходиться на тимчасово окупований території не передбачене КПК України.

Посилання захисника на те, що повідомлення про підозру не було вручено у передбачений КПК України спосіб ОСОБА_8 на думку колегії суддів є неспроможним, з наступних підстав.

З 27.03.2014 АТ «Укрпошта» припинила пересилання всіх видів поштових відправлень, адресованих на тимчасово окуповані території АР Крим та м. Севастополя. У зв`язку з цим, на момент складання повідомлення про підозру ОСОБА_8 , фактично не здійснювалось листування з окупованою територією.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, стороною обвинувачення вжито усіх можливих та вичерпних заходів з метою інформування підозрюваного про прийняте процесуальне рішення, зокрема повідомлення про підозру ОСОБА_8 надіслано на адресу електронної пошти окупаційної влади АР Крим (а.с. 226-246 т. 1).

До того ж, повідомлення та повістки про виклик неодноразово публікувались в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - Урядовому кур`єрі та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено у відповідності до вимог глави 22 КПК України.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання, визначені у ч. 1 ст. 65 КК України, а в частині 2 цієї статті зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року щодо ОСОБА_8 -залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя