Справа № 441/1889/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/97/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

виправданої ОСОБА_8

захисника виправданої - адвоката ОСОБА_9

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львів та жительки АДРЕСА_1 , виправданої за ч. 3 ст. 197-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_8 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, і виправдано. Цивільний позов прокурора ОСОБА_11 в інтересах держави в особі Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_8 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки - залишено без розгляду. Процесуальні витрати за проведені у справі експертизи в сумі 4576 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) грн. 56 коп. віднесено на рахунок держави.

Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що всупереч встановленому законом порядку, а саме в порушення вимог ст.14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, за відсутності будь-яких підстав набуття права на землю, передбачених ст.116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону, нехтуючи вимогами ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, згідно з якою громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини, ст.125 Земельного кодексу України, згідно з якою право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, та його державної реєстрації, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, самовільно, з корисливих мотивів, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди на землю та їх державної реєстрації, а також відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, у невстановлений досудовим розслідуванням час здійснила самовільне будівництво споруди-огорожі розміром 85.4 м у довжину та 1.12 м у висоту вздовж польової дороги на самовільно зайнятій земельній ділянці загальною площею 0.1465 га, яка перебуває у комунальній власності Великолюбінської об`єднаної територіальної громади та знаходиться за адресою: вул. Любінська в с. Малий Любінь Городоцького району Львівської області.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити покарання за ч. 3 ст. 197-1 КК України - штраф у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не відобразив у вироку достовірних показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не дав їм належної оцінки та не співставив з іншими доказами у кримінальному провадженні, що є грубим порушенням ст. 94 КПК України. Не дав оцінку достовірності показань свідків сторони захисту ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Суд вибірково взяв до уваги інформацію, яка містилась, зокрема, в листі - відповіді Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 2056 від 01.07.2020, та залишив поза увагою те, що у вказаному листі зазначено, що в ході перевірки ОСОБА_8 повідомила, що нею встановлено огорожу на самовільно зайнятій земельній ділянці по вул.Любінській з метою захисту земельної ділянки від засмічення, випасу свійських тварин та проїзду сільськогосподарської техніки.

Аналогічна інформація міститься в листах заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 04.06.2020 №10-13-0.4-490/90-20 та від 22.06.2020 №10-13-0.4-555/90-20, які також досліджувались судом. проте відображення у вироку від 21Л 2.2022 не знайшли.

Поза увагою суду залишився і лист заступника голови Великолюбінської селищної ради від 12.10.2020 №1068, в якому повідомлялось, що земельна ділянка, на котрій ОСОБА_8 встановила огорожу в с.Малий Любінь, вул.Любінська перебуває у комунальній власності Великолюбінської селищної ради.

Посилання суду на недоведеність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, оскільки свідки конкретно не повідомили про те, що бачили виконання нею заборонених будівельних робіт щодо встановлення огорожі на самовільно зайнятій земельній ділянці, не спростовують факт вчинення злочину ОСОБА_8 , оскільки ці показання не спростовують інші зібрані по справі докази.

Окрім того зазначає, що проголошення судового рішення у даній справі було призначено на 10 годину 21 грудня 2022 року. Проте, у зв`язку з відсутністю в цей день електроенергії в приміщенні суду, проголошення судового рішення не відбулось, а копія вироку стороні обвинувачення була вручена секретарем судового засідання лише в кінці цього дня. На думку прокурора, непроголошення місцевим судом судового рішення, ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухваленого рішення та справедливість процесу в цілому. Також в резолютивній частині вироку Городоцького районного суду Львівської області від 21.12.2022 зазначено, що на вирок протягом 30-ти діб з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду, чим порушено вимоги ч.1 ст.395 КПК України, згідно якої апеляційна скарга подається на судові рішення, ухвалені судом першої інстанції через суд, який ухвалив судове рішення.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурорів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , представника потерпілого на підтримку поданої апеляційної скарги, виправданої особи та її захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_8 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.62 Конституції України та ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Диспозиція ч.3 ст.197-1 КК України, яка інкримінується обвинуваченій, встановлює кримінальну відповідальність за самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці. Ця кваліфікуюча ознака вказує на підвищену суспільну небезпечність самовільного захоплення земельної ділянки, яке супроводжується самовільним будівництвом будівель чи споруд.

Проте в суді першої та апеляційної інстанції не здобуто ні прямих, ні непрямих доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, ОСОБА_8 , а саме будівництва споруди на самовільно захопленій земельній ділянці.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_8 і підтвердили свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інші, спірною земельною ділянкою користувалася уся сім`я ОСОБА_18 і ОСОБА_8, протоколи про вчинення адміністративних правопорушень склали лише на ОСОБА_8 , оскільки вона проживає в цьому господарстві і фактично користувалася самовільно захопленою земельною ділянкою, проте спорудженням огорожі вона не займалася. Факт будівництва споруди на самовільно захопленій земельній ділянці не був предметом дослідження Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та Відділу контролю за використанням та охороною земель у Городоцькому, Жовківському, Кам`янка-Бузькому, Яворівському районах Управління з контролю за використанням та охороною земель, такий факт ними не встановлювався.

Свідок ОСОБА_13 також зазначив, що не знає хто встановлював огорожу, але так як ОСОБА_14 вказував на ОСОБА_8 та яка подала заяву на приватизацію даної земельної ділянки, тому всі вважали, що саме ОСОБА_8 встановила огорожу.

Всі інші свідки обвинувачення дали аналогічні покази ОСОБА_13 , про те, що їм не відомо хто встановлював огорожу, але так як ОСОБА_8 звернулась з заявою на приватизації даної земельної ділянки тому всі вважали, що вона встановила огорожу.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , підтвердили складання акту жителів с. Малий Любінь про те, що ОСОБА_15 користується з 1997 року земельною ділянкою площею приблизно 0.2 га, яка загороджена сітчатим парканом. Також вони зазначили, що в час побудови паркану ОСОБА_8 була молодою, не мала можливості будувати паркан та навчалась в учбовому закладі та ніде не працювала. Паркан був побудований до її весілля, а саме до 2003 року.

Щодо показань свідка обвинувачення ОСОБА_24 , який не був допитаний в ході досудового слідства, то даний свідок давав показання, які суперечать показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та виправданої ОСОБА_8 .

Зокрема, жоден із свідків як обвинувачення, так і захисту, допитаних в судовому засіданні, окрім ОСОБА_12 , які колегія суддів оцінює критично, бо такий факт став йому відомий зі слів самої обвинуваченої, яка, при цьому, заперечила це в судовому засіданні, не вказав на обвинувачену як на особу, яка споруджувала огорожу. Вимогу до неї про демонтаж частини огорожі ставилися лише тому, що вона звернулася в селищну раду із заявою про приватизацію цієї земельної ділянки. Мама і чоловік обвинуваченої, допитані в якості свідків, пояснили, що на момент одруження обвинуваченої, коли їй було лише 19 років, ця огорожа вже стояла. На той час обвинувачена ніде не працювала, відтак не могла сама спорудити цю огорожу.

Судом першої інстанції було належно досліджено усі докази по справі, зокрема: копію плану топографічного знімання території земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.52, 93), фотознімки встановленої споруди-огорожі вздовж польової дороги на вул. Любінській в с. Малий Любінь Городоцького району Львівської області; звіт про експерту грошову оцінку земельної ділянки комунальної форми власності, розташованої на АДРЕСА_2 рада ОТГ (а.с.72-81); протокол огляду місця події від 24.06.2020 з фототаблицею до нього (а.с.96-104); Акт обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 24.06.2020 (а.с.105); висновок будівельно-технічної експертизи № 16/4/63 від 24.09.2020, згідно з яким огорожа, яка розташована у АДРЕСА_1 , є спорудою (а.с.108-113); рішення Великолюбінської селищної ради № 1190 від 02.05.2019 про надання дозволу ОСОБА_8 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення ОСГ, яким, окрім надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, зобов`язано ОСОБА_8 демонтувати частину встановленої огорожі та звільнити проїжджу дорогу (а.с.115); Акт обстеження земельної ділянки № 453-ДК/172/АО/10/01-19 від 01.08.2019, згідно з яким земельна ділянка в межах населеного пункту села Малий Любінь на території Великолюбінської селищної ради ОТГ Городоцького району Львівської області площею 0.1465 га самовільно використовується для ведення особистого селянського господарства (а.с.121).

Однак, у сукупності із показаннями виправданої ОСОБА_8 та свідків дані докази не доводять причетності саме ОСОБА_8 до будівництва споруди на самовільно захопленій земельній ділянці, тобто її причетності до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

Аналогічним чином притягнення до адміністративної та фінансової відповідальності ОСОБА_8 за самовільне захоплення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яке підтверджується листом - відповіддю Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 2056 від 01.07.2020, згідно з яким за результатами здійснених заходів державного контролю встановлено, що ОСОБА_8 самовільно зайняла земельну ділянку комунальної власності із земель сільськогосподарського призначення площею 0.1465 га, чим порушила статті 125, 126 Земельного кодексу України (а.с.71); Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 453-ДК/478/АП/09/01/-19 від 01.08.2019, згідно з яким у результаті перевірки встановлено порушення вимог земельного законодавства шляхом самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності сільськогосподарського призначення площею 0.1465 га ОСОБА_8 в с. Малий Любінь на території Великолюбінської селищної ради ОТГ (в межах населеного пункту), чим порушено ст.ст. 125, 126, 211 Земельного кодексу України та ст.53-1 КУпАП (а.с.120); Постановою державного інспектора - головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Городоцькому, Жовківському, Кам`янка-Бузькому, Яворівському районах Управління з контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_25 про накладення адміністративного стягнення № 453-ДК/0165 По/08/01-19 від 01.08.2019, якою ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.53-1 КУпАП, та на неї накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.86-87, 124), а також приписом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 453-ДК/0169 Пр/03/01-19 від 01.08.2019 ОСОБА_8 про порушення нею вимог земельного законодавства, а саме: ст.125, 126, 211 Земельного кодексу України та ст.53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення шляхом самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності (в межах населеного пункту села Малий Любінь) площею 0.1465 га на території Великолюбінської селищної ради ОТГ, Городоцького району, Львівської області (а.с.125), жодним чином не доводить, що саме ОСОБА_8 споруджувала огорожу, яку висновком експерта визнано спорудою, на цій земельній ділянці.

Як зазначила в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_8 не було сплачено штраф у розмірі 340 грн. при здійсненні приватизації земельної ділянки.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, що вирок суду не був проголошений судом першої інстанції, то слід зазначити наступне. 21.12.2023 року о 10 год. суд вийшов з нарадчої кімнати та в залі судових засідань оголосив вирок згідно вимог ст.376 КПК України, при якому була присутня виправдана та її захисник. Перед оголошенням було повідомлено, що через відсутність електроенергії проголошення вироку буде здійснюватись без фіксування технічними засобами (т. 2 а.с. 76). При тому о 10 год. 21.12.2022 року при оголошенні вироку прокурор був відсутній, тому копію вироку було йому скеровано через електронну пошту (т.2 а.с. 82).

Таким чином, доводи прокурора, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази та дійшов вірного висновку, що в рамках даного кримінального провадження не здобуто доказів, що свідчать про винуватість ОСОБА_8 . Відтак, її підставно виправдано судом першої інстанції у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак виправдувальний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407,419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Городоцького районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст. 197-1 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4