Справа № 504/2225/23
Провадження № 1-кс/504/194/23
УХВАЛА
09.06.2023 смт. Доброслав
Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду із клопотанням про арешт майна, яким просив слідчого суддю винести ухвалу, якою накласти арешт на майно, а саме: трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221, та заборони будь-яким особам розпоряджатися та користуватися ним.
У мотивування клопотання слідчий зазначив, що 30.05.2023 року до ЧЧ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області надйішло повідомлення від громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що невідомі особи на вантажному автомобілі марки «САЗ-3507» державний номерний знак НОМЕР_2 на кузові перевозять піщаний пісок, який незаконно добуто з кар`єру поза межами смт. Доброслав. В ході виїзду СОГ було встановлено, що даний пісок був незаконно видобутий не встановленою особою на околиці смт. Доброслав (ЄО 1853).
В ході огляду місця події 31.05.2023 року в період часу з 15:00 до 15:03 год. за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Доброслав, вул. Захисників Маріуполя (коли. Першотравнева), 5-а, виявлено та вилучено трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221.
31.05.2023, вищевказаний трактор та ключ запалювання від нього визнані речовими доказами у справі.
Мотивом даного клопотання слідчий за погодженням з прокурором вказує те, що трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що обґрунтовує застосування заходу забезпечення кримінального провадження арешту майна з метою, передбаченою п.п. 1,4 ч. 2. 70 КПК України, забезпечення збереження речового доказу.
В судовому засіданні прокурор, слідчий підтримали клопотання, просили його задовольнити.
В судовому засіданні представник власника майна КП «Доброслав» ОСОБА_5 просив повернути трактор, оскільки цей трактор використовується територіальною громадою у різних роботах, висловив думку, що трактор може перебувати під- арештом, проте фактично може перебувати у власника майна, і на першу вимогу слідчого трактор буде надано слідчому для проведення невідкладних слідчих дій.
Вислухавши прокурора, слідчого, представника власника майна, дослідивши матеріали додані до клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов до наступного висновку:
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ЧЧ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області надйішло повідомлення від громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що невідомі особи на вантажному автомобілі марки «САЗ-3507» державний номерний знак НОМЕР_2 на кузові перевозять піщаний пісок, який незаконно добуто з кар`єру поза межами смт. Доброслав. В ході виїзду СОГ було встановлено, що даний пісок був незаконно видобутий не встановленою особою на околиці смт. Доброслав (ЄО 1853).
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).
Слідчий суддя вважає, незаконний видобуток піщаного піску, за допомогою вантажної та іншої автомобільної техніки, на даній стадії досудового розслідування потребує ретельної перевірки.
При цьому, існуючи первинні дані щодо події та її наслідків, можуть вказувати на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.240 КК України.
Слідчий суддя погоджується, що в теперішній час існує необхідність проведення відповідних експертиз, слідчого експерименту, тощо в межах даного кримінального провадження.
Таким чином слідчий суддя погоджується з тим, що арешт майна в даному випадку має бути застосований з метою збереження речового доказу.
Слідчий суддя враховує вимоги ст.173 КПК України, зокрема оцінює наслідки накладення арешту для власника (іншого власника), який цілком очевидно несе суттєві збитки.
При накладенні арешту на майно, можливість передання майна на зберігання, за виключенням положень ч.7 ст.100 КПК України, не передбачена положеннями КПК України.
В даному випадку, як встановлено у судовому засіданні, відкритим залишається питання відношення власника трактора до скоєнного кримінального правопорушення.
Вказаний трактор переданий КП «Доброслав» невстановленому орендарю на підставі сплати за оренду, у день скоєння кримінального правопорушення.
Даний факт потребує встановленню та відповідній перевірки органом досудового розслідування.
Представник КП «Доброслав» зобов`язався, у випадку видачі слідчим даного трактора власнику, надати органу досудового розслідування вказаний трактор негайно за кожною вимогою слідчого для проведення необхідних слідчих (розшукових) дій.
І тому, можливий арешт даного майна із зберіганням в умовах та можливостях власника майна не буде надмірним тягарем для власника, і, на думку слідчого судді, не потягне за собою знищення арештованого майна.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу всіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні та існування беззаперечної необхідності їх проведення для досягнення мети та завдань кримінального провадження, що регламентовано ст.2 КПК України, слідчий суддя вважає, що тимчасове позбавлення власника майна права розпорядження майном, щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину та зберегло на собі його сліди, в даному випадку, на період часу достатнього для проведення слідчих (розшукових) дій, проведення експертиз, тощо, є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності.
Таке обмеження, на думку слідчого судді, буде співрозмірним, слугуватиме досягненню завдань кримінального провадження та відповідатиме забезпеченню інтересів держави Україна.
За наведених обставин, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання слідчого частково, шляхом накладення арешту на трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221, шляхом заборони власнику розпоряджатися цим майном.
Слідчий суддя вважає надмірним втручання у власність у спосіб заборони користування трактором ескаватором та ключем до нього.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 131-132, 170-173, 233, 234, 237 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221, шляхом заборони власнику розпоряджатися цим майном.
У задоволенні решти клопотання в частині заборони користування майном відмовити.
Органу досудового розслідування вирішити питання повернення трактор- ескаватор «Белорусь МТЗ 92» державний номерний знак НОМЕР_1 , ключ запалювання від трактора ескаватор «Белорусь МТЗ 92», державний номерний знак НОМЕР_1 , який опечатано до сейф- пакету НПУ INZ2012221 у порядку, визначеному КПК України.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1