Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/1034/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 375/1194/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача АТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000193 від 20 травня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2022 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та з покладенням на нього обов`язків, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Судом задоволені цивільні позови ОСОБА_11 і ОСОБА_12 до АТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування матеріальної шкоди. Ухвалено стягнути з АТ «Страхова Група «ТАС» матеріальну шкоду: в сумі 35901,26 гривень на користь ОСОБА_11 ; в сумі 99148,00 гривень на користь ОСОБА_12 .

Судом задоволений цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 . Вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 110236,69 гривень матеріальної шкоди.

Судом частково задоволений цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення моральної школи та витрат на правову допомогу. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 50000,00 гривень моральної шкоди і 6000,00 гривень витрат на правову допомогу.

Вироком скасований арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року, вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат на проведення експертиз у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суд визнав доведеним, що 20 травня 2020 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем Chery Tiggoномерний знак НОМЕР_1 , рахуючись в селищі міського типу Рокитне Київської області по вулиці Першотравневій неподалік будинку № 132 в напрямку до центру зі сторони села Синява по другорядній дорозі, в порушення вимог п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 16.11 Правил дорожнього руху, наблизившись до перехрестя з головною автодорогою по вулиці Окружній та перед проїздом через нього, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не реагував на її зміну, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 означених правил «Дати дорогу», не дав дорогу автомобілю Audi A6 під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по головній дорозі в напрямку масиву «Цукровий завод» селища міського типу Рокитне, виїхав на перехрестя та допустив зіткнення з указаним автомобілем, чим створив загрозу життю і здоров`ю громадян.

Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля AudiA6 ОСОБА_11 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому 5, 6 ребер справа.

Порушення водієм ОСОБА_6 зазначених вище вимог Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає про невідповідність висновків суду, що викладені в обвинувальному вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, про неповноту судового розгляду та про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, на думку апелянта, судом не була належним чином перевірена його версія події. Стверджує, що в дійсності його автомобіль Chery не знаходився на перехресті, а зупинився перед його проїздом. Коли він зупинився, то повз нього по головній дорозі проїхав один автомобіль, але інших автомобілів за цим не було. Автомобіль під керуванням ОСОБА_12 з`явився не очікувано та їхав на великій швидкості, не гальмував і не намагався уникнути зіткнення, хоча дорога була достатньо широкою (4,1 м.).

У справі відсутні докази, які б спростовували таку версію виникнення дорожньо-транспортної пригоди і того, що автомобіль Audi в`їхав у його автомобіль Cheryзліва. Натомість наведене знаходить своє підтвердження, зокрема: у протоколі огляду місця події, яким зафіксовано, що після зіткнення автомобіль Chery був повністю пошкоджений, а відтак і з лівої сторони також, і те, що його автомобіль Cheryзнаходився перед перетином перехрестя; у висновку експерта № 12-1/1462, відповідно до якого підвіска автомобіля Cheryнесправна по причині деформації лівого краю ричага; у висновку експерта № 12-1/1475, яким встановлено пошкодження передньої правої частини автомобіля Audi та лівої бокової передньої частини автомобіля Chery.

В порушення вимог ст. ст. 94, 370 КПК України, суд не надав належної оцінки протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та фототаблиці до нього і безпідставно відхилив його показання про те, що автомобіль Audi він побачив безпосередньо перед зіткненням та не мав технічної можливості його уникнути, оскільки стояв перед проїздом перехрестя. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушення ним вимог п. п. 2.3 «б», 16.11 Правил дорожнього руху.

Схема дорожньо-транспортної пригоди, що не відповідає дійсності, і висновок експерта № 12-1/1475 не доводять того, що автомобіль Chery скоїв наїзд на автомобіль Audi та спричинив зіткнення. Водночас, експертові не ставились запитання, чи міг один та інший автомобіль уникнути пригоди, тобто не спростовано його версії про те, що зіткнення спричинив саме автомобільAudi під керуванням ОСОБА_12 .

Разом з тим, поклавши в основу обвинувального вироку висновок експерта № 12-1/1462, суд не врахував приписів ч. 2 ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК України, відповідно до яких: жоден доказ не має наперед установленої сили; висновок експерта не є обов`язковим.

Висновок судово-медичної експертизи № 67 Д відносно ОСОБА_11 є недопустимим доказом внаслідок відсутності судового рішення про надання доступу до медичної картки потерпілої і така відсутня в матеріалах справи та стороні захисту не відкривалася, що є порушенням у розумінні ч. 12 ст. 290 КПК України. Зважаючи на недопустимість з означених підстав медичної документації потерпілої та висновку експерта, у справі відсутні докази на підтвердження ступеню тяжкості та характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

До того ж, даний висновок експерта, згідно з яким виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не є категоричним і однозначним.

З огляду на відсутність в справі протоколу про виконання вимог ст. 290 КПК України, всі докази є недопустимими, оскільки не відомо, чи відкривалися вони стороні захисту. Також у справі відсутнє доручення на проведення досудового розслідування, у зв`язку із чим неможливо встановити, яка саме посадова особа підписала цей документ. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань підписаний не слідчим і не прокурором.

З посиланням на вимоги ст. 197 КПК України 1960 року, вказує, що слідчий при призначенні експертизи грубо порушив його права: заявити відвід експертові; просити про призначення експерта з числа вказаних ним осіб; ставити перед експертизою додаткові питання; давати пояснення експертові; пред`являти додаткові документи; ознайомлюватися з матеріалами експертизи і висновком експерта після закінчення експертизи; заявляти клопотання про призначення нової або додаткової експертизи; бути присутнім при проведенні експертом окремих досліджень і давати пояснення. Слідчий не ознайомив його з постановою про призначення експертизи і не роз`яснив належні йому права.

Апелянт вказує про неповноту досудового розслідування, оскільки не було проведено слідчого експерименту, зважаючи на заперечення ним своєї винуватості, а також автотехнічної експертизи. Суд першої інстанції цієї неповноти не усунув.

З урахуванням викладеного, вважає, що в порушення вимог ст. ст. 91, 92 КПК України, під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Також не доведено і наявності у нього прямого умислу на вчинення злочину.

Стосовно заявленого потерпілою ОСОБА_11 цивільного позову про стягнення моральної шкоди в сумі 100000,00 гривень, то на підтвердження такого розміру відшкодування не надано переконливих доказів. Суд, задовольнивши цивільний позов потерпілої, відійшов від принципів розумності та справедливості.

Крім того, в справі відсутні призначення лікаря саме на ті ліки, які зазначені у фіскальних чеках, які потерпіла подала як докази понесених нею витрат, не підтверджений зв`язок з лікуванням і витрати на бензин, про що також подані чеки.

Водій автомобіля AudiОСОБА_12 взагалі не звертався на місці події за медичною допомогою і не відомо, на підставі яких саме документів було подано докази про відшкодування ним медичних витрат. З його цивільного позову незрозуміло, яке він проходив лікування, які отримав пошкодження, які були призначення ліків. Медична документація ОСОБА_12 не відкривалася стороні захисту також.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача АТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_7 просить вирок скасувати в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_11 і ОСОБА_12 до страхової компанії та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цивільних позовів.

Апелянт вказує, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_11 і ОСОБА_13 про стягнення зі страхової матеріальної шкоди не відповідає вимогам закону. А саме:

- в частині стягнення з АТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_12 99148,00 гривень матеріальної шкоди, з яких 98000,00 гривень становить відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу Audi номерний знак НОМЕР_2 . Згідно з висновком експертного дослідження № 105 від 20 липня 2020 року вартість ремонту цього автомобіля (750975,15 гривень) перевищує його вартість (208236,69 гривень), а тому розмір матеріального збитку становить 208236,69 гривень. На підставі цього висновку, суд стягнув на користь ОСОБА_12 208236,69 гривень вартості автомобіля Audi, з яких 98000,00 гривень зі страхової компанії, 110236,69 гривень з ОСОБА_6 , та з наступним поверненням транспортного засобу власнику ОСОБА_12 . Проте, такі висновки суперечать приписам ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), які передбачають, що в разі визнання транспортного засобу фізично знищеним його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, суд стягнув з цивільного відповідача та з обвинуваченого ринкову вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди без з`ясування його вартості після пригоди. Наданий ОСОБА_12 висновок експертного дослідження № 105 від 20 липня 2020 року не містить даних про вартість пошкодженого транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, що, відповідно, унеможливлює встановити різницю між його вартістю до та після пригоди, яку має бути відшкодовано власнику;

- в частині стягнення з АТ «Страхова Група «ТАС»: на користь ОСОБА_12 99148,00 гривень матеріальної шкоди, з яких 1148,90 гривень відшкодування витрат на лікування; на користь ОСОБА_11 35901,26 гривень матеріальної шкоди, з яких 12403,74 гривень відшкодування витрат на лікування. В порушення вимог ст. 24 Закону № 1961-IV, суд стягнув зі страхової компанії на користь ОСОБА_11 і ОСОБА_12 необґрунтовані витрати на лікування за відсутності медичної документації стосовно витрат за поданими ними фіскальними чеками. До цивільних позовів не долучено жодних документів медичного закладу, які б підтверджували необхідність придбання таких препаратів, з приводу яких подані чеки (з наведенням апелянтом їх переліку). Фіскальні чеки за травень 2020 року також не можуть бути враховані, оскільки інформація у них стерта і вони є нечитабельними. Крім того, серед витрат на лікування міститься фіскальний чек на придбання бензину, однак позивачем не надано об`єктивних доказів на підтвердження причинного зв`язку між його лікуванням та витратами на бензин. Стягнення зі страхової на користь ОСОБА_12 і ОСОБА_11 матеріальної шкоди, яка складається з їх витрат на придбання ліків, засобів гігієни та інших товарів, бензину, які не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, є незаконним та безпідставним в аспекті ст. 24 Закону № 1961-IV;

- в частині стягнення з АТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_11 35901,26 гривень матеріальної шкоди, з яких 23497,52 гривень пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності. З посиланням на ст. 25 Закону № 1961-IV, п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вказує, що розрахувати матеріальну шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності ОСОБА_11 неможливо, у зв`язку з відсутністю: оригіналів листків непрацездатності або копій з обох сторін; довідки податкового органу про доходи за 2 місяці до дорожньо-транспортної пригоди із зазначенням кількості відпрацьованих днів та розміром заробітної плати.

В апеляційній скарзі представника цивільного відповідача ОСОБА_7 міститься клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України про повторне дослідження доказів у справі.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Потерпіла та цивільний позивач по справі ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача АТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_7 , в яких, посилаючись на необґрунтованість вимог апелянтів, просить залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги захисту, а також апеляційної скарги представника цивільного відповідача, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу представника цивільного відповідача, а апеляційну скаргу обвинуваченого - лише в частині доводів, що стосуються вирішення цивільних позовів, водночас заперечував проти задоволення апеляційних вимог ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження, дослідивши докази у справі, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За правилами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції наведених вище вимог закону дотримався. Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, ґрунтуються на повному і об`єктивному з`ясуванні обставин кримінального провадження та підтверджується дослідженими і перевіреними в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна і правильна оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Так, з матеріалів кримінальної справи слідує, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 своєї винуватості у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою він зупинився на перехресті та спитав у свого товариша на ім`я ОСОБА_14 , який був одним із пасажирів, куди потрібно їхати далі, а той відповів, що прямо. Перед перехрестям був дорожній знак і він зупинився після його проїзду і стояв. При цьому, на перехрестя він виїхав передньою частиною автомобіля приблизно на 40 см. В цей момент в його автомобіль зліва в`їхав автомобіль ОСОБА_12 , який рухався зі швидкістю приблизно 80 км/год. Після зіткнення він вийшов з автомобіля, побачив, що всі живі, зробив фотознімки. В подальшому сам звертався до Вишгородської лікарні за місцем проживання, у нього були виявлені ушкодження.

Також обвинувачений показував, що разом з ним в автомобілі, окрім товариша ОСОБА_14 , були ще ОСОБА_15 та дівчина на ім`я ОСОБА_16 чи ОСОБА_17 , точно не пам`ятав.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 надав загалом аналогічні пояснення, наполягаючи на тому, що перед перехрестям він зупинив автомобіль, щоб перевірити обстановку, а водій ОСОБА_12 на швидкості здійснив зіткнення в його лівий бік.

На противагу таким показанням обвинуваченого та на їх спростування суд, перевіривши, проаналізувавши та надавши належну оцінку, у вироку послався на: показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 ; дані, які містяться у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20 травня 2020 року зі схемою та фототаблицею; висновки експертів № 12-1/1462 від 22 червня 2020 року, № 12-1/1464 від 22 червня 2020 року, № 12-1/1475 від 22 червня 2020 року, № 67 Д від 31 серпня 2020 року, - повний та детальний зміст яких наведений у судовому рішенні.

Оцінивши в сукупності та взаємозв`язку представлені докази, суд дійшов вірного висновку про те, що показана обвинуваченим ОСОБА_6 версія події не знаходить свого підтвердження.

А саме, відповідно до показань свідка ОСОБА_12 в суді першої інстанції він, керуючи автомобілем Audi, їхав разом з ОСОБА_11 по головній дорозі зі швидкістю приблизно 60-70 км/год, і в цей момент на перехрестя вилетів автомобіль обвинуваченого, ударив його у праве крило, від чого його автомобіль віднесло на 20 метрів.

Показав, що у водія ОСОБА_6 не було обмеженої видимості. Зі сторони руху обвинуваченого є дорожній знак «дати дорогу».

Ідентичні показання стосовно обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди надала в суді першої інстанції й потерпіла ОСОБА_11 .

Показані свідком та потерпілою обставини зіткнення автомобілів знаходять своє об`єктивне підтвердження в письмових доказах у кримінальному провадженні, зокрема:

- протоколом та схемою дорожньо-транспортної пригоди, що складені на місці події 20 травня 2020 року, зафіксовано, серед іншого, що автомобіль Chery, яким керував ОСОБА_6 , уламки кузова та осип скла позаду та справа від нього, знаходяться на смузі руху по вулиці Окружній, тобто на головній дорозі, по якій рухався автомобіль Audi. На цій же смузі (на самому перехресті) відобразилися і сліди шин, які вели в напрямку розміщення автомобіля ОСОБА_12 після зіткнення (т. 1 а.п. 181-196). Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що протоколом огляду місця пригоди підтверджується знаходження автомобіля Chery перед перетином перехрестя, не відповідають змісту цього доказу;

- висновком експерта № 12-1/1475 від 22 червня 2020 року встановлено, що зіткнення автомобілів Cheryта Audiсталось на перехресті вулиць Окружної та Першотравневої, на смузі руху вулиці Окружної, ширина якої становить 4,1 м, перед початком зафіксованого сліду гальмування (позначка 4 на схемі).

В момент первинного контакту автомобілів контактували деталі передньої правої частини автомобіля Audiз деталями лівої бокової передньої частини автомобіля Chery при їх перекритті до 0,4 м. При цьому направляючі їх повздовжніх осей розташовувались під кутом 90, при відхиленні направляючої повздовжньої вісі автомобіля Chery ліворуч по відношенню до направляючої повздовжньої вісі автомобіля Audi (т. 1 а.п. 211-216).

Означені повністю взаємоузгоджені між собою докази переконливо спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що безпосередньо перед зіткненням він стояв, не рухаючись, перед проїздом перехрестя, а автомобіль ОСОБА_12 , здійснивши маневр в праву сторону під кутом приблизно 70, врізався у нього. На користь такого висновку свідчить зафіксована на смузі руху автомобіля Audi слідова інформація та розташування транспортних засобів після зіткнення, показані експертом місце та механізм зіткнення транспортних засобів під кутом 90, виходячи із отриманих транспортними засобами механічних пошкоджень.

Зважаючи на викладене, посилання апелянта на вибіркові відомості з доказів у справі, а саме на те, що: у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди відображено, що його автомобіль було пошкоджено повністю, а відтак і з лівої сторони також; що у висновку експерта № 12-1/1462 від 22 червня 2020 року зазначено про несправність елементів підвіски автомобіля Chery по причині деформації лівого краю ричага (т. 1 а.п. 199-202), - жодним чином не підтверджує показаного ним механізму зіткнення транспортних засобів.

Те, що в ході досудового розслідування не було проведено слідчого експерименту за участю обвинуваченого та автотехнічної експертизи, всупереч твердженням ОСОБА_6 , не свідчить про неповноту чи необ`єктивність з`ясування обставин справи судом на підставі сукупності інших фактичних даних у кримінальному провадженні, які переконливо свідчать про те, що обвинувачений, рухаючись на автомобілі по другорядній дорозі, під`їжджаючи до перехрестя, не дав дорогу автомобілю, що рухався по головній дорозі, що призвело до їх зіткнення.

При цьому колегія суддів зауважує, що із представлених матеріалів справи, в тому числі суду апеляційної інстанції, слідує, що сторона захисту не заявляла відповідних клопотань про проведення слідчого експерименту та експертизи ні в ході досудового розслідування, ні в судах.

Звідси видається формальним посилання ОСОБА_6 на порушення його прав поставити експертові запитання, надати додаткові документи, пояснення тощо при призначенні експертизи у справі, при чому не конкретизовано, якої саме.

Також неспроможними є твердження обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу недопустимості висновку судово-медичної експертизи № 67 Д від 31 серпня 2020 року, яким у ОСОБА_11 були виявлені, окрім інших, середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому 5, 6 ребер справа (т. 1 а.п. 217).

Всупереч доводам апелянта, в суді апеляційної інстанції прокурором було надано копію заяви ОСОБА_11 про долучення слідчим до справи медичної документації, постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 21 липня 2020 року, а також засвідченого підписами обвинуваченого та його захисника протоколу про надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування від 11 вересня 2020 року, в тому числі до згаданої вище заяви та самої медичної документації.

Тобто, посилання апелянта на те, що суд не міг допустити як доказ висновок експерта № 67 Д відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України, оскільки медична документація ОСОБА_11 не відкривалася стороні захисту, є неприйнятними. Виходячи зі змісту цього висновку (опису медичної документації), з показань потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 в суді, колегія суддів не вбачає жодних підстав ставити під сумнів те, що виявлені означеною експертизою тілесні ушкодження потерпілої стали наслідком саме досліджуваної дорожньо-транспортної пригоди. Не зазначено для того переконливих причин і стороною захисту.

Так само неприйнятними є твердження ОСОБА_18 про недопустимість усіх доказів у кримінальному провадженні через те, що вони не були відкриті захисту, оскільки спростовуються згаданим протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування з наведенням їх переліку.

Крім того, на спростування доводів апелянта та на підтвердження повноважень слідства в справі, суду апеляційної інстанції прокурор надав копію доручення на проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні від 20 травня 2020 року за підписом начальника СВ Рокитнянського відділення Миронівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_19 .

Враховуючи наведене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів дійшла переконання про те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 16.11 Правил дорожнього руху та не виконання вимог дорожнього знаку 2.1 цих Правил, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_11 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним даним кримінального провадження та підтверджуються безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, які у вироку правильно оцінені за визначеними ст. 94 КПК України критеріями.

Зважаючи на те, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом) характеризується необережною формою вини, то посилання апелянта про недоведеність його прямого умислу є безпідставними.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.

Призначене ОСОБА_6 за цим законом покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 75 КК України та ніким з учасників судового розгляду не оспорюється.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про завищений розмір морального відшкодування для потерпілої ОСОБА_11 , то всупереч твердженням апелянта суд ухвалив стягнути з обвинуваченого на її користь не 100000,00 гривень, а 50000,00 гривень. При цьому такий розмір моральної компенсації в повній мірі відповідає характеру та обсягу фізичних, психологічних і душевних страждань потерпілої, що були заподіяні їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тілесних ушкоджень, що потребували часу для лікування і зусиль для відновлення попереднього стану. Визначений судом розмір морального відшкодування цілком узгоджується із критеріями розумності, виваженості та справедливості. Жодних конкретних доводів на спростування такого висновку обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із твердженнями обвинуваченого ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача АТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_7 про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільних позовів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині матеріальної компенсації.

В рамках даного кримінального провадження потерпілою ОСОБА_11 подано цивільний позов, в якому вона просить, окрім іншого, стягнути на її користь з АТ «Страхова Група «ТАС» 12403,74 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, та 23497,52 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності (загалом 35901,26 гривень).

Також цивільний позов подано ОСОБА_12 , в якому він просить, в тому числі, стягнути на його користь: з АТ «Страхова Група «ТАС» 1148,90 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, та 98000,00 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу (загалом 99148,90 гривень); з обвинуваченого ОСОБА_6 110236,69 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія ОСОБА_6 була застрахована в АТ «Страхова Група «ТАС» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/7421180.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до АТ «Страхова Група «ТАС» і ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди задоволені в повному обсязі.

Однак, колегія суддів вважає, що висновки суду стосовно відшкодування ОСОБА_11 і ОСОБА_12 матеріальної шкоди зроблені без належного з`ясування доведеності підстав і розміру заявленими ними позовних вимог.

А саме, відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 24.1 ст. 24 Закону № 1961-IVу зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Всупереч указаним вимогам, цивільними позивачами ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не підтверджено належним чином понесені ними внаслідок дорожньо-транспортної пригоди витрати на лікування в сумі 12403,74 гривень та 1148,90 гривень, відповідно, які вони просили стягнути зі страхової в рахунок матеріальної компенсації. ОСОБА_11 і ОСОБА_20 не надано медичної документації, яка б підтверджувала необхідність понесення ними тих витрат, що зазначені у представлених квитанція та фіскальних чеках.

Приписами ст. 25 Закону № 1961-IVрегламентовано, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю.

Однак, заподіяну ОСОБА_11 матеріальну шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, що заявлена нею у розмірі 23497,52 гривень, неможливо розрахувати, оскільки нею не були надані оригінали або копії листків непрацездатності.

Також суд неправильно вирішив матеріальну компенсацію на користь ОСОБА_12 зі страхової та ОСОБА_6 , пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу.

Нормами п. п. 30.1, 30.2 ст. 30 Закону № 1961-IV передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Визначаючи розмір шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу, суд у вироку послався на висновок експертного дослідження № 105 від 20 липня 2020 року, згідно з яким вартість ремонту автомобіля (750975,15 гривень) перевищує його вартість до дорожньо-транспортної пригоди (208236,69 гривень), та ухвалив стягнути на користь ОСОБА_12 суму вартості автомобіля з АТ «Страхова Група «ТАС» та з ОСОБА_6 .

Однак, у такому випадку та відповідно до ст. 30 Закону № 1961-IV автомобіль вважається фізично знищеним і ОСОБА_12 слід було відшкодувати різницю між вартістю автомобіля до та після дорожньо-транспортної пригоди. Проте, оскільки вартість автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди з`ясована не була, це унеможливлює встановити розмір матеріального відшкодування для ОСОБА_12 .

Таким чином, оскільки судом першої інстанції неправильно та з порушенням вимог закону вирішені цивільні позови ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині матеріального відшкодування, оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_6 в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визначити розмір матеріальної компенсації для ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , виходячи із тих мотивів, про які зазначено вище, а саме не надання ними відповідних підтверджуючих документів, то при скасуванні вироку в цій частині колегія суддів вважає за необхідне призначити новий судових розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача АТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_7 слід задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача АТ «Страхова група «ТАС» ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільних позовів про стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_11 з АТ «Страхова Група «ТАС» в розмірі 35901,26 гривень, на користь ОСОБА_12 з АТ «Страхова Група «ТАС» в розмірі 99148,00 гривень та з ОСОБА_6 в розмірі 110236,69 гривень - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4