ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/835/23 Справа № 175/1139/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001010, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився с.Клетино Касимовського району Рязанської області Російської Федерації, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Окрім цього, позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Вирішено стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану матеріальну шкоду у розмірі 81 417,45 гривень та моральну шкоду, в розмірі 250 000 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Згідно з обставинами, встановленими судом, Обвинувачений ОСОБА_7 , 19 жовтня 2015 року приблизно о 21 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним йому на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , рухався на 416 км. проїзної частини об`їзної автодороги «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя»,яка проходить по території Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зі сторони м. Дніпропетровська у напрямку с. Новоолександрівка Дніпропетровського (Дніпровського) району Дніпропетровської області.

У ході руху, на зазначеній ділянці автодороги, водій автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_10 , який перебував в нерухомому стані на смузі руху автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу шляхом застосування гальмування та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого, в районі електроопори Л 516/31, яка розташована на 416 км. проїзної частини об`їзної автодороги «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя»,яка проходить по території Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, скоїв наїзд передньою частиною автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 2.3. (б) та 12.3. Правил дорожнього руху України.

Порушення п. 12.3. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 , спричинено наступні тілесні ушкодження: сумісна тупа травма тіла: чисельні синці та садна на голові, тулубі та кінцівках, крововиливи під м`які покривні тканини голови ліворуч та у товщу лівого скроневого м`язу, багатоуламковий перелом кісток черепу, субарахноїдальний крововилив з розповсюдженням на прилеглу кору головного мозку, крововиливи у легенях, скупчення еритроцитів в краях ушкодження (розриву) печінки.

Смерть його настала від сумісної тупої травми тіла у вигляді перелому кісток черепу, крововиливу під м`які мозкові оболонки, розривів печінки, яка ускладнилася розвитком шоку.

Виявленні в нього тілесні ушкодження прижиттєві, спричинені за деякий час до настання смерті, від дії тупого предмету (предметів), чи об такий (такі), за умови дорожньо-транспортної події, при травмуванні потерпілого транспортним засобом.

За характером та локалізацією виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті, яка настала о 08 годині 00 хвилин 21 жовтня 2015 року у приміщені КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова», за адресою: м. Дніпропетровськ пл. Соборна (пл.Жовтнева), буд.№14.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_7 посилається на хибність вихідних даних, покладених в основу експертизи. Обвинувачений наголошує на тому, що з огляду на його показання, а також показання свідка ОСОБА_11 , гальмування було приведено в дію не в момент контакту з пішоходом, а в момент коли останній виявив перешкоду. Поряд із цим, експерт констатував відсутність навантаження автомобіля, що суперечить фактичним обставинам, якими встановлено перебування в автомобілі 3 осіб. Окрім цього, визначений експертом ситуаційний час наїзду на лежачого пішохода в межах міста не відповідає часу, визначеному експертом при проведенні автотехнічної експертизи за заявою захисника. Більш того, цією експертизою встановлено відсутність порушення ОСОБА_7 вимог ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Поряд із цим, обвинувачений вважає неповною проведену на підстави ухвали суду комплексну експертизу. ОСОБА_7 звертає увагу суду на те, що у висновку № 73 від 27.04.2020 експерти встановили 2 фази утворення тілесних ушкоджень, проте суперечності щодо встановленого механізму їх завдання при проведенні комплексної експертизи усунені не були, внаслідок чого залишилось невирішеним питання можливості наїзду на пішохода та нанесення йому травм, що призвели до його загибелі. Окрім наведеного, обвинувачений звертає увагу суду на те, що під час проведення слідчого експерименту на свідка ОСОБА_11 чинився тиск. При цьому, слідчий відмовив захиснику в задоволенні клопотання про фіксування слідчої дії технічними засобами та не допустив до участі захисників підозрюваного та потерпілого. До того ж, слідчий не забезпечив створення умов, які були в момент ДТП, зокрема розташування пішохода в момент наїзду. Поряд із цим, обвинувачений зазначає, що суд не навів мотивів з яких він надав перевагу протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 16.12.2015, враховуючи, що викладені у ньому обставини не відповідають його показанням, а також протоколу слідчого експерименту від 31.03.2021. При цьому, суд не усунув суперечностей між первинним протоколом слідчого експерименту, в якому зазначено про перебування потерпілого в положенні лежачи, та висновком експертизи № 2162/435-Е від 27.10.2015, яким констатовано перебування пішохода у вертикальному положенні. При цьому, не були усунені розбіжності й в частині моменту гальмування, а також в механізмі спричинення тілесних ушкоджень, на що неодноразово вказала сторона захисту. Окрім цього, обвинувачений зазначає, що суд безпідставно відмовив у долученні до справи доказів, зокрема фото пошкоджень автомобіля, які не є характерними для даної ДТП. Серед іншого, обвинувачений вважає досудове розслідування таким, що проведено поверхово, а обвинувачення некоректним. ОСОБА_7 звертає увагу на те, що слідчий відмовляв у задоволенні клопотань сторони захисту, що призвело до неповноти досудового розслідування.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок змінити в частині вирішення цивільного позову, задовольнити збільшені позовні вимоги та стягнути з обвинуваченого на її користь 162215, 21 грн.

Свої вимоги потерпіла обґрунтовує тим, що внаслідок тривалого розгляду провадження сума позовних вимог зросла внаслідок інфляції. За цих умов, незважаючи на положення ст. 49 ЦПК України та за відсутністю інших процесуальних прав, нею в порядку ч. 5 ст. 364 КПК України було вказано під час судових дебатів на необхідність дослідження нових доказів. Між тим, всупереч положенням ч. 5 ст. 363 КПК України, суд не відновив з`ясування обставин.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які апеляційну скаргу сторони захисту підтримали, прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 відмовилась від поданої нею апеляційної скарги.

За цих умов, колегія суддів переглядає вирок суду виключно з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченим.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Так, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого його кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який хоча і не визнав свою вину, проте не заперечував, що 19 жовтня 2015 року, керуючи транспортним засобом «HYUNDAI TUCSON», він дійсно рухався по автодорозі з боку м. Дніпра в напрямку с. Братське, а також визнав обставину перебування на дорозі людини, внаслідок чого він змушений був застосувати екстрене гальмування. При цьому, обвинувачений зауважив, що разом з пасажиром ОСОБА_11 він вийшов з автомобіля та побачивши людину повернувся за кермо і від`їхав назад з метою освітлення ділянки. Окрім наведеного, обвинувачений засвідчив, що надавав матеріальну допомогу потерпілій;

- показаннями потерпілої ОСОБА_12 - матері загиблого, яка пояснила, що дізналась про ДТП від лікарів, а також зауважила, що обвинувачений під час досудового розслідування неодноразово надавав їй матеріальну допомогу;

- показаннями свідка ОСОБА_11 - пасажира автомобіля «HYUNDAI TUCSON», який зазначив, що рухаючись разом із обвинуваченим по дорозі з міста Дніпра у бік с. Братське він побачив якусь темну перешкоду на дорозі, обвинувачений в цей час застосував екстрене гальмування. Окрім цього, свідок підтвердив, що побачивши на дорозі людину, обвинувачений повернувся за кермо та здав назад щоб краще бачити;

- показаннями свідка ОСОБА_13 - випадкового очевидця подій, який зазначив, що попереду нього в попутному напрямку руху, рухався автомобіль «HYUNDAI TUCSON», який застосував екстрене гальмування і зупинився. Далі він вийшов з машини та підійшовши побачив, що перед капотом автомобіля лежить людина. Він запропонував перевернути чоловіка щоб він не захлинувся від крові яка йшла з його носу та вони його перевернули;

- показаннями свідка ОСОБА_14 - слідчого у кримінальному провадженні, який зазначив, що виїжджав за місцем ДТП, відбирав пояснення у ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , вилучав автомобіль останнього а також складав протокол слідчого експерименті. При цьому, свідок зауважив, що в протоколі огляду місця події він фіксував механічні пошкодження транспортного засобу обвинуваченого, а саме нижню частину бамперу, радіаторну решітку. Свідку ОСОБА_11 не погрожував, а міг лише попереджувати про кримінальну відповідальність;

- показаннями свідка ОСОБА_15 - понятого під час проведення слідчого експерименту, який зауважив, що за допомогою автомобілів, статиста були відтворенні обставини ДТП. При цьому, свідок зауважив, що тиску на ОСОБА_11 не було;

- показаннями експерта ОСОБА_16 , який з приводу складеного ним висновку №2162/435-Е від 17 грудня 2015 року, пояснив суду, що загиблий ОСОБА_10 знаходився у вертикальному положенні або близькому до цього, це він встановив на підставі тілесних ушкоджень які були виявлені та їх характеру. Та особа була повернута лівою бічною поверхнею до транспортного засобу, переїзду його не було, а лише удар. Ці тілесні ушкодження були отриманні внаслідок ДТП;

- показаннями експерта ОСОБА_17 , яка пояснила суду, що проведення експертизи №73 від 27 квітня 2020 року було за наявності певних вихідних даних, виключається механізм того, що постраждалий знаходився лежачи в момент зіткнення, тому як під час другої фази було падіння об тверду поверхність і переїзду тіла не було;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 жовтня 2015 року із фототаблицею і схемою до нього, у яких зафіксовано ділянку автодороги, її розмір, стан дорожнього покриття, дорожні знаки, час доби, температуру повітря, сліди речовини бурого кольору, а також автомобіль «HYUNDAI TUCSON» НОМЕР_1 , що має пошкодження переднього номерного знаку, бамперу з правої сторони в районі передньої правої фари і передньої нижньої решітки радіатору від`єднанної з кріпленням, передньої нижньої частину бамперу з лівою сторони, подряпини на передній частині капоту (а.с.к.п. 6-22);

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19 жовтня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_7 не перебував у стані алкогольного сп`яніння (а.с.к.п. 25);

- протоколом огляду трупа від 21 жовтня 2015 року, де у період з 13 год. 15 хв., до 13 год. 40 хв. було оглянуто труп ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.к.п. 47);

- висновком експерта № 2162/435-Е від 17 грудня 2015 року, згідно з яким при дослідженні трупа ОСОБА_10 виявленні тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: чисельні синці та садна на голові, тулубі та кінцівках, крововиливи під м`які покривні тканини голови ліворуч та у товщу лівого скроневого м`язу, багатоуламковий перелом кісток черепу, субарахноїдальний крововилив з розповсюдженням на прилеглу кору головного мозку, крововиливи у легенях, скупчення еритроцитів в краях ушкодження (розриву) печінки, прижиттєві, спричинені за деякий час до настання смерті, від дії тупого предмету (предметів), чи об такий можливо за умови, яка вказана у відношенні, тобто, при дорожньо-транспортній дії, при травмуванні потерпілого транспортним засобом, що підтверджується характером та локалізацією виявлених тілесних ушкоджень на трупі та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що знаходяться у прямому причинному зв`язку настанням-смерті. Смерть його настала від сумісної тупої травми тіла у вигляді перелому кісток черепу, крововиливу під м`які мозкові оболонки, розривів печінки, яка ускладнилася розвитком шоку, що підтверджується вищевказаними даними судово-медичного слідження трупа та судово-гістологічного дослідження внутрішніх органів. Згідно даних медичної картки, смерть його настала о 08 год. 00 хв. 20 жовтня 2015 року. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень на трупі, в момент первинного контакту, потерпілий, вірогідно, знаходився у вертикальному, або близькому до нього положенні, не знаходився у стані кроку та був повернут до транспортного засобу лівою бічною поверхнею. При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа не виявлені: метиловий, етиловий, ізопропіловий, пропіловий, ізобутіловий, бутіловий, ізоаміловий, аліловий спирти (а.с.к.п. 68-70);

- протоколом огляду від 28 жовтня 2015 року, яким зафіксовано огляд речей загиблого ОСОБА_10 (а.с.к.п. 77-78);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 16 грудня 2015 року з додатком до нього у вигляді схеми та фототаблиці, згідно з якими ОСОБА_11 повідомив, обставини ДТП від 19 жовтня 2015 року, де були вказані зауваження захисником: свідок не міг вказати як само знаходились автомобілі в момент наїзду, та на нього було вчинено тиск (а.с.к.п. 116-123);

- висновком експерта №70/27-18 від 28 січня 2016 року, згідно з яким в даній дорожній обстановці водій автомобіля «HYUNDAI TUCSON» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху. При заданому механізмові події, в діях водія автомобіля «HYUNDAI TUCSON» ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху не вбачається. При заданому механізмові події, дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3. Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В умовах місця події, водій автомобіля «HYUNDAI TUCSON» ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти вказаній ДТП своєчасним застосуванням екстреного гальмування та зупинкою автомобіля до місця наїзду (а.с.к.п. 133-135);

- висновком експерта №73 від 27 квітня 2020 року (проведеним на підставі ухвали суду), згідно з яким тілесні ушкодження ОСОБА_10 за механізмом виникнення відбувались за наступними фазами: 1 фаза: первинний контакт тіла з транспортним засобом відбувся з задньо-зовнішньою поверхнею лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки до рівня колінного суглобу та лівої бокової поверхні тіла та задньо-зовнішньою поверхнею лівого плеча під час знаходження тіла у вертикальному чи близькому до нього положенні. 2 фаза: падіння тіла на тверде покриття та удар лівою боковою поверхнею грудної клітини та лівою скроневою ділянкою об тверде дорожнє покриття. Причиною смерті гр. ОСОБА_10 є тяжка сумісна травма тіла: тяжка відкрита черепно-мозкова травма, закритий багато-уламковий перелом скроневої кістки зліва, субарахноїдальний крововилив під м`які мозкові оболонки з розповсюдженням на прилеглу кору головного мозку; закрита внутрішньо-черевна травма з розривами тканин печінки. Встановлені тілесні ушкодження, як такі, що призвели до настання смерті гр. ОСОБА_10 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією, що мала місце 19 жовтня 2015 року (т. 2, а.с. 171-194);

- протоколами слідчих експериментів від 31 березня 2021 року, проведених на підставі ухвали суду від 05 лютого 2021 року за участі водія ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника потерпілої - ОСОБА_18 , експерта КЗ "Дніпровське обласне бюро СМЕ "ДОР", у яких зафіксовано, що ОСОБА_10 знаходився у горизонтальному положенні обличчям догори на місці виявлення;

- висновком експерта №61-Д від 07 липня 2022 року (проведеним на підставі ухвали суду), згідно з яким у ОСОБА_10 встановлено тілесні ушкодження: сумісна тупа травма тіла: тяжка відкрита черепно-мозкова травма, багато-уламковий перелом скроневої кістки зліва, субарахноїдальний крововилив в лобно-скронево-тім`яну ділянку з розповсюдженням на прилеглу кору головного мозку, крововиливи під м`які покривні тканини голови ліворуч та у товщу лівого скроневого м`язу; численні синці та садна голови та обличчя; закрита травма черевної порожнини: розрив печінки по діафрагмальній поверхні; закрита травма грудної клітини; крововилив верхньої долі лівої легені; синці тулубу; закритий перелом лівої великогомілкової кістки з задовільним стоянням відламків з крайовим відривом медіального мищелку; численні синці та садна верхніх та нижніх кінцівок. Встановлені тілесні ушкодження спричинені від травматичної дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини транспортного засобу, що рухався, з наступним падінням та відкиданням тіла на дорожнє покриття та ударі о таке. Встановлені тілесні ушкодження мають ознаки небезпечних для життя та за цим критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, відповідно п.п. 2.1.3.б.,л. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року, №6, призвели до настання смерті.

Надаючи оцінку наведеним доказам у своїй сукупності, у колегії суддів відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази суд вважає достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирішуючи питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що обвинувачений не заперечував факт наявності перешкоди на його смузі для руху, тоді як протоколом огляду підтверджується наявність пошкоджень на його автомобілі, а висновками експертиз встановлено наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Щодо доводів обвинуваченого про недоведеність його винуватості з огляду на суперечності у висновках експертиз та вихідних даних, наданих експертам, то вони свого підтвердження під час апеляційного розгляду на знайшли.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що обвинувачений заперечував свою винуватість, тоді як решта свідків у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які були присутні в момент ДТП, змогли засвідчити лише факт застосування ОСОБА_7 екстреного гальмування та беззаперечно підтвердити обставину наїзду на пішохода не змогли.

Так, під час проведення слідчого експерименту від 16 грудня 2015 року ОСОБА_11 не засвідчив факт наїзду на ОСОБА_10 , натомість вказав на перебування пішохода у положенні лежачі.

Аналогічними були свідчення ОСОБА_11 , а також й ОСОБА_7 , під час проведення слідчих експериментів 31 березня 2021 року на підставі ухвали суду.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, очевидним є те, що жодна з проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз не могла встановити відповідність механізму виникнення тілесних ушкоджень встановлених у ОСОБА_10 , обставинам, зазначеним обвинуваченим та свідком, оскільки останні взагалі заперечували факт наїзду на пішохода.

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування на підстав даних слідчого експерименту судово-медична експертиза не призначалась, тоді як при призначенні її судом 23 червня 2022 року після проведення слідчих експериментів на підставі ухвали суду, експерт зауважив, що будь-якої інформації про спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 у вказаних протоколах не надається, тому казати про відповідність механізму виникнення тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_10 , до обставин, вказаних у протоколах, не доцільно.

За цих умов, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано надав перевагу висновкам № 2162/435-Е від 17 грудня 2015 року та №73 від 27 квітня 2020 року, якими визначено, що потерпілий, вірогідно, знаходився у вертикальному, або близькому до нього положенні, не знаходився у стані кроку та був повернут до транспортного засобу лівою бічною поверхнею, а також й те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 за механізмом виникнення відбувались за наступними фазами: 1 фаза: первинний контакт тіла з транспортним засобом відбувся з задньо-зовнішньою поверхнею лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки до рівня колінного суглобу та лівої бокової поверхні тіла та задньо-зовнішньою поверхнею лівого плеча під час знаходження тіла у вертикальному чи близькому до нього положенні; 2 фаза: падіння тіла на тверде покриття та удар лівою боковою поверхнею грудної клітини та лівою скроневою ділянкою об тверде дорожнє покриття.

Доводи обвинуваченого про те, що висновком №73 від 27 квітня 2020 року не були усунені протиріччя щодо встановлено механізму спричинення тілесних ушкоджень, суд розцінює критично.

На переконання колегії суддів, кожна з експертиз, якими керувався суд при ухваленні вироку, лише доповнює одна одну та жодних сумнівів та суперечностей не викликає.

З наведених в апеляційній скарзі доводів вбачається, що обвинувачений фактично не погоджується з висновками експертиз з мотивів неврахування експертами його показань в частині перебування пішохода в положенні лежачі.

Між тим, висновком експерта № 2162/435-Е від 17 грудня 2015 року об`єктивно підтверджується, що потерпілий знаходився у вертикальному, або близькому до нього положенні, що узгоджується з висновком №73 від 27 квітня 2020 року, яким визначено фази спричинення тілесних ушкоджень.

Що стосується проведеної у провадженні автотехнічної експертизи №70/27-18 від 28 січня 2016 року, за результатами якої встановлено, що дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3. Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП, то в її основу було покладено дані, зазначені ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту, зокрема в частині швидкості руху транспортного засобу, місця його перебування, часу та відстані до настання силуетної видимості пішохода.

Доводи обвинуваченого про здійснення тиску на цього свідка суд розцінює виключно як спосіб захисту, оскільки ці обставини не підтверджуються жодними належними та допустимим доказами та спростовані свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_15 .

Що стосується тверджень ОСОБА_7 про те, що в основу цього висновку було покладено хибні дані щодо навантаження автомобіля, а саме не зазначено про перебування у ньому ще 2 осіб, то вони підстав для визнання недопустимим доказу суду не дають.

На переконання колегії суддів стороною захисту не доведено, що зазначені обставини можуть вплинути на правильність висновку експерта та не порушено це питання й перед судом.

Окрім цього, допит третьої особи не здійснено, що ставить під сумнів обставину її перебування у транспортному засобі.

Щодо доводів ОСОБА_7 про неврахування висновку автотехнічної експертизи № 3072 від 26 квітня 2016 року (т. 1, а.п. 109-112), складеної на підставі заяви адвоката, то вони не заслуговують на увагу.

На переконання колегії суддів, суд обґрунтовано не врахував зазначений висновок в якості доказу, оскільки в його основу не було покладено всі дані, що мітяться у матеріалах провадження.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується й з відсутністю підстав для врахування висновку транспортно-трасологічної експертизи №19/104-9/2/662 від 03 липня 2020 року (т. 2, а.с. 201-205).

Суд звертає увагу на те, що питання, поставлені експертові, частково належать до компетенції судово-медичних експертів, тоді як відповісти на решту питань неможливо через відсутність на час проведення дослідження пошкоджень автомобіля внаслідок його ремонту, які б відповідали протоколу огляду місця ДТП.

Що стосується доказів наявності у автомобіля пошкоджень, які виникли до події ДТП, то вони обґрунтовано не враховані судом, оскільки ці докази не підтверджують часу виникнення таких пошкоджень.

Щодо тверджень обвинуваченого про неповноту досудового розслідування, а саме залишення без розгляд його клопотань, то вони також не можуть бути враховані з огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлена процедура оскарження дій або бездіяльності слідчого, яка ОСОБА_7 застосована не була.

На переконання колегії суддів, наявних у матеріалах провадження доказів достатньо для доведення винуватості ОСОБА_7 , тоді як підстави для визнання їх недопустимими, а судовий розгляд - неповним колегією суддів не встановлені.

Колегія суддів звертає увагу на те, що злочин дійсно було вчинено не в умовах очевидності, проте сукупність даних про механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, наявність пошкоджень на автомобілі та поведінка ОСОБА_7 , на думку суду, беззаперечно доводить його винуватість.

Окрім доказів у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції враховує також й те, що ОСОБА_7 хоча і заперечував свою винуватість, проте як протягом досудового розслідування, так і під час судового провадження відшкодовував потерпілій завдану шкоду, що фактично не узгоджується з його позицією.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого та не вбачає підстав визнати висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, наведених вимог закону судом враховано не було.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відноситься до категорії тяжких, а також особу ОСОБА_7 , який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебування, за місцем мешкання характеризується задовільно, частково відшкодував шкоду.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав для сумнівів у достовірності встановлених судом відомостей. Водночас, оцінюючи їх у своїй сукупності, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Відтак, на переконання колегії суддів, суд хоча і посилався у вироку, проте не взяв до уваги те, що обвинувачений раніше не судимий, характеризується задовільно, є пенсіонером та особою похилого віку.

Поряд із цим, колегія суддів вважає, що суд не врахував й поведінку пішохода, який перетинав проїжджу частину не на пішохідному переході в темний час доби.

Окрім цього, суд враховує також й те, що під час апеляційного розгляду потерпіла подала до суду заяву, в якій засвідчила повне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди (т. 5, а.п. 14), наслідком чого стала її відмова від апеляційної скарги та просила не призначати обвинуваченому покарання, пов`язане з позбавленням волі, що вона та її представник підтвердили під час апеляційного розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду вину у скоєному визнав повністю та щиро покаявся, попросив пробачення у потерпілої та просив суд не позбавляти його волі та права керування транспортними засобами.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів вважає, що повне відшкодування шкоди обвинуваченим та його щире каяття є такими, що в силу вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на наведені вимоги закону, враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини, передбачені ст. 66 КК України, а також дані про особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за можливе завільнити обвинуваченого від основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. При цьому, колегія суддів вважає за можливе зменшити також й строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На переконання суду апеляційної інстанції, таке покарання відповідатиме його меті, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Отже, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни вироку виключно в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. В іншій частині вирок суду колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України,

колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції. інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4