Справа № 161/8641/20 Провадження №11-кп/802/488/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004383, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красноволя Маневицького району, Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацючого, раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Визначено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради 60 126 грн. 40 коп. витрат на лікування потерпілого.

Визначено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Щодо ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він24 листопада 2018 року близько 23.00 год., в темну пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «SEAT Ibiza» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Рівненській, в напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського Майдану у місті Луцьку, зі швидкістю приблизно 50 км/год., здійснюючи підйом на шляхопровід вул. Рівненської, всупереч вимогам п. п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, через що невчасно вжив заходи для зменшення швидкості руху, та, як наслідок, допустив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який виконуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, зупинився попереду на проїжджій частині дороги шляхопроводу вул. Рівненської.

Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив водію автомобіля марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, травматичною плащевидною підгострою субдуральною гематомою тім`яно-лобної ділянки справа, яка призвела до компресії та дислокації структур головного мозку належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в клінічному перебігу, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №31 від 22 квітня 2020 року.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху.

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого вважає оскаржений вирок незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що обвинувачений не міг уникнути зіткнення із автомобілем під керуванням потерпілого через наявність іншого транспортного засобу, який рухався попереду нього та заважав огляду. Тобто, момент виникнення небезпеки настав значно пізніше, ніж визначив у слідчому експерименті слідчий. Протокол слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року містить необ`єктивну інформацію, а схема до нього, не відповідає дійсним подіям та обставинам справи, різниться із показаннями свідків. Вихідні дані, якими оперували експерти, різняться із фактичними обставинами події. Фактично судом першої інстанції не було забезпечено право обвинуваченого на встановлення дійсних обставин справи та перевірки обставин, що мають істотне значення для кримінального провадження. Задовольняючи цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня», судом не надано оцінки тому факту, що цивільна відповідальність ОСОБА_7 застрахована, згідно страхового полісу обов`язкового страхування цивільного відповідальності наземних транспортних засобів, якому першочергово слід було звернутись із відповідним позовом до страхової компанії, а в разі недостатності таких коштів, до винуватця. Присуджений до стягнення із обвинуваченого розмір моральної шкоди, вважає необґрунтованим та недостатньо вмотивованим. У зв`язку із наведеним, просить дослідити технічний звукозапис судового засідання від 01.12.2020, висновок експерта №8032 від 02.04.2020, протокол проведення смлідчого експерименту від 25.12.2019,висновок експерта №179 від 24.05.2019, визнати недопустимим доказ протокол від 24.11.2018 огляду місця події, складений слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_11 , протокол від 25.12.2019 проведення слідчого експерименту, висновок експерта від 24.05.2019 №179, висновок експерта від 02.04.2020 №8032.

Сторона захисту просить оскаржений вирок суду скасувати та провадження у справі закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу даного кримінального правопорушення;

- потерпілий ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій, оскаржує вирок суду в частині вирішення цивільного позову, зокрема розміру моральної шкоди, присудженої до стягнення на його користь. Вказує, що унаслідок дорожньо - транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень втратив працездатність, став інвалідом, і такі наслідки є невідворотними. За медичними показниками, потребує додаткового хірургічного втручання для усунення дефекту кісток черепа, переніс сильні душевні страждання, психологічний стрес, а потерпілий навіть не вибачився за скоєне. З урахуванням характеру та ступеня душевних страждань, вимушених змін у його житті, тривалого періоду реабілітації, необхідного для відновлення здоров`я та душевного стану, просить вирок суду у цій його частині змінити та стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 , як цивільного відповідача 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У поданому до суду запереченні прокурор вважає вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи сторони захисту, викладені в апеляційні скарзі, - безпідставними та необґрунтованими. На думку прокурора, твердження захисника про неможливість ОСОБА_7 уникнення зіткнення із автомобілем під керуванням потерпілого через наявність іншого транспортного засобу, який рухався попереду та заважав огляду є помилковими. Слідчий експеримент проведено належним чином, з дотриманням вимог КПК України, в умовах максимально наближених до тих, які мали місце на час вчинення злочину. Крім того, на переконання прокурора, не відповідає дійсності твердження захисника, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не узгоджуються з наданими ними у судовому засіданні показаннями, що також не відповідає тексту вироку суду першої інстанції. Сторона обвинувачення просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився. Учасники судового провадження вважали за можливе проведення судового засідання за відсутності потерпілого та його представник не заперечував проти продовження судового розгляду, тому колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі вказаного учасника судового провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу подану захисником підтримали, а скаргу потерпілого - заперечили, представника потерпілого, який підтримав подану потерпілим апеляцію та відповідно заперечив скаргу захисника обвинуваченого, міркування прокурора, який заперечив апеляцію сторони захисту та підтримав апеляційну скаргу потерпілого, перевіривши їх доводи та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

З матеріалів провадження вбачається, що Волинський апеляційний суд своєю ухвалою від 14 липня 2022 року частково задовольнив апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_10 , а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 - змінив. На підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового злочину, і виконає передбачені ч. 1 п. 1, 2 ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. Визначив стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 200 000 гривень, у відшкодування моральної шкоди. В решті вирок залишено без змін.

Верховний Суд своєю постановою від 17 травня 2023 вказану ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 липня 2022 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Мотивуючи своє рішення щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, Верховний Суд констатував, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, що показання свідків, зазначені у вироку, не узгоджуються між собою та вказані доводи захисника не були належним чином проаналізовані і відсутня будь-яка позиція суду щодо них.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду встановила, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання судової колегії місцевим судом повністю дотримано даних вимог в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а викладені у вироку суду висновки ґрунтуються на сукупності зібраних у провадженні доказів, які у повному обсязі досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду провадження, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 .

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений своєї винуватості у вчиненні вказаного злочину фактично не визнав, фактичних обставин кримінального провадження не заперечив, однак категорично ствердив, що не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Volksvagen Polo». Щодо обвинувачення показав, що керуючи автомобілем марки «SEAT Ibiza», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Рівненській, в напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського Майдану в місті Луцьку, з допустимою швидкістю, здійснюючи підйом на шляхопровід вул. Рівненської допустив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який зупинився попереду на проїжджій частині дороги шляхопроводу на вул. Рівненській.

Оцінюючи у світлі наведеного невизнання обвинуваченим своєї вини та доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, апеляційний суд знаходить їх недостатньо переконливими, оскільки наданими органом досудового розслідування, та перевіреними і належно оціненими судом матеріалами повністю доводиться порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, і такий висновок суду першо ї інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є правильним.

При апеляційному перегляді судом задоволено клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів, зокрема, було досліджено звукозапис судового засідання від 01.12.2020, протокол огляду місця події від 24.11.2018, протокол проведення слідчого експерименту від 25.12.2019, висновок експерта №8032 від 02.04.2020, висновок експерта №179 від 24.05.2019.

Так, факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 24.11.2018, близько 23.00 год., на вул. Рівненській, в напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського Майдану в місті Луцьку, за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який, виконуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, зупинився попереду на проїжджій частині дороги шляхопроводу вул. Рівненської та автомобіля марки «SEAT Ibiza», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 підтверджується протоколом огляду місця події та схемою до нього (т. 1 а. к. п. 92). З протоколу вбачаються погодні умови, локалізація пошкоджень транспортних засобів, і зі схеми їх місце розташування, сліди осипу, та ін.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 стверджується, що в день вчинення дорожньо-транспортної пригоди булатемна пора доби, опади відсутні, на дорозі була ожеледиця, працювало вуличне освітлення, такі ж показання щодо погодніх умов надала свідок ОСОБА_13 , та вказані обставини ОСОБА_10 , ОСОБА_13 підтвердили під час проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року.

Вказані вище покази потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин ДТП, як вказано в оскарженому вироку, відповідають показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , кожного зокрема, в їх сукупності з іншими обставинами кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 мають суперечність із показаннями інших свідків та самого обвинуваченого лише в частині, що потерпілий та ОСОБА_13 вказували про відсутність опадів, та увімкнення аварійної сигналізації в автомобілі «Фольксваген Поло» після зупинки, однак вказували про темну пору доби, слизьке дорожнє покриття та ожеледицю, як і інші свідки і обвинувачений. Вказані суперечності є не суттєвими та в сукупності з іншими встановленими погодніми умовами не вплинули на встановлення фактичних обставин вчинення ДТП.

Під час слідчого експерименту було запропоновано кожному окремо, потерпілому ОСОБА_10 , обвинуваченому ОСОБА_7 виставити залучений автомобіль марки «Фольксваген Гольф» н.з. НОМЕР_3 (зеленого кольору), який своїми зовнішніми параметрами відповідає автомобілю марки «Фольксваген Поло», в такому положенні, як він розташовувався на шляхопроводі вул. Рівненської до моменту зіткнення з автомобілем марки «Сеат Ібіца» н.з. НОМЕР_4 . Видимість транспортного засобу перевірялася при різних варіантах вуличного освітлення, проведена дія без світла, з габаритними вогнями, та з увімкненою аварійною сигналізацією і відтворені обставини ДТП, тому вказані суперечності витлумачені на користь обвинуваченого надавши можливість оцінити оглядовість та можливість виявлення небезпеки попереду за різних умов.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 крім обставини щодо наявності опадів та увімкненої аварійної сигналізації дали показання які узгоджуються з наданими показаннями потерпілим. Крім того, вказали, що були пасажирами автомобіля марки «SEAT Ibiza», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , було слизько, швидкість авто була близько 50 км/год. Свідок ОСОБА_14 також вказав, що коли автомобіль виїхав на шляхопровід, попереду руху в лівій смузі помітив білий Форд, який минув легковий автомобіль зеленого кольору, бачив передні фари, ніяких сигнальних вогнів позаду автомобіля не світилося.

Свідок ОСОБА_12 , який був допитаний судом першої інстанції, вказав про те, що 24.11.2018 року близько 23 год. він їхав за кермом автомобіля марки «Форд Фокус» н.з. НОМЕР_5 на вул. Рівненській зі сторони Київського Майдану м. Луцька зі швидкістю до 50 км/год. В той час на вулиці була темна пора доби, мряка накрапав невеликий дощ, проїзна частина дороги була мокрою. Коли піднімався на шляхопровід вул. Рівненської, помітив попереду свого руху, що на зустрічній смузі розвертає автомобіль марки ВАЗ 2104 білого кольору та він розташовувався передньою частиною в напрямку Київського Майдану, в цей час на своїй смузі руху помітив, що розвертає автомобіль марки Фольксваген Поло зеленого кольору, він зупинився посередині дороги в напрямку руху до пр. Відродження, він застосував екстрене гальмування, щоб не в`їхати в автомобіль Фольксваген Поло, який перебував попереду, однак уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ йому не вдалось, від удару його відкинуло до правого краю дороги до відбійника. Коли автомобіль вже зупинився свідок хотів вийти з автомобіля, тільки відкрив водійські двері почув звук удару. Помітив, що автомобіль «Фольксваген Поло» відкинуло на зустрічну смугу руху. Зі сторони Київського Майдану рухався екіпаж патрульної поліції та їх автомобіль теж несло по мосту, бо на шляхопроводі в той час було дуже слизько. В подальшому, з водієм автомобіля «ВАЗ» оформили Європротокол та роз`їхались, а екіпаж патрульної поліції, водій «Фольксваген Поло» та інший автомобіль марки «Сеат», який в`їхав в «Фольксавен Поло» залишились на місці ДТП.

Дослідивши на прохання сторони захисту звукозапис судового засідання від 01 грудня 2020 року в частині надання свідчень ОСОБА_12 , апеляційний суд, погоджується з висновком суду першої інстанції, що показання вказаних вище свідків та свідка ОСОБА_12 узгоджуються між собою. Також ОСОБА_12 вказав про погодні умови, рух транспортних засобів під час ДТП, що габаритні вогні і аварійна сигналізація була вимкнена, як і вказували про це свідок ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_7 .

Крім того, показання свідка ОСОБА_12 щодо руху транспортних засобів до моменту ДТП узгоджуються з показаннями, викладеними у вироку, свідка ОСОБА_14 який був пасажиром автомобіля марки «Сеат». ОСОБА_14 вказував, що попереду руху в лівій смузі помітив білий Форд, який минув легковий автомобіль зеленого кольору, як можливо зрозуміти це був «Фольксваген Поло». Разом з цим, свідок ОСОБА_12 , як встановлено з звукозапису судового засідання від 01 грудня 2020 року вказав, аналогічні обставини, що коли помітив попереду свого руху, що на зустрічній смузі розвертає автомобіль марки ВАЗ 2104 білого кольору та він розташовувався передньою частиною в напрямку Київського Майдану, в цей час на своїй смузі руху розвертало автомобіль марки «Фольксваген Поло» зеленого кольору, який зупинився посередині дороги в напрямку руху до пр. Відродження, він застосував екстрене гальмування, щоб не в`їхати в автомобіль Фольксваген Поло, який перебував попереду.

Висновком інженерно-транспортної експертизи № 613 від 31.01.2020 стверджується, що система рульового керування автомобіля «Volkswagen Polo», гальмова система знаходилася у працездатному стані, а ходова частина та прилади зовнішнього освітлення у непрацездатному стані.

З протоколу огляду місця події від 24.11.2018 з доданими фототаблицями та схемою дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що близько 23.00 год. на вулиці Рівненській м. Луцька мала місце дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого відбулось зіткнення автомобілів «SEAT Ibiza», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 та «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 . Вказані транспортні засоби оглянуто, визнано речовими доказами у даному провадженні та передано на відповідальне зберігання законним володільцям.

З безпосередньо дослідженого висновку інженерно-транспортної експертизи №179 від 24.05.2019 вбачається, що у заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій ОСОБА_7 , який керував автомобілем марки «Сіат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_4 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме, в момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Водій автомобіля «Фольксваген Поло», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху та його дії відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України.

Згідно висновку судово-інженерно-транспортної експертизи дослідження обставин і механізму ДТП №8032 від 02.04.2020, у ситуації, яка розглядається водій ОСОБА_7 , який керував автомобілем марки «Сіат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_4 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме, в момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

В момент виникнення небезпеки для руху водій автомобіля марки «Сіат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_7 , при дотриманні вимог Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Поло», реєстраційний номер НОМЕР_2 . З технічної точки зору, невідповідність дій водія автомобіля марки «Сіат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_7 вимогам п. 12.3 ПДР України знаходяться причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

З протоколу проведення слідчого експерименту з схемою місця ДТП від 25.12.2019 за участю потерпілого ОСОБА_10 , його представника ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_16 вбачається, що останні вказали на місце ДТП, деталізували рух на власних транспортних засобах та показали місце зіткнення автомобілів, склавши схему дорожньо-транспортної пригоди, яку засвідчили власними підписами.

Під час проведення експертизи №8032 від 02.04.2020 досліджувався протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , його представника ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_16 , який своїми особистими підписам засвідчили даний процесуальний документ, та за участю понятих, які також підписали протокол, що вказує на правильність проведення цієї слідчої дії, тому посилання захисту про її недостовірність є необґрунтованими, а незгода обвинуваченого та захисника з результатами експертизи не може спростувати суті її висновків, які зроблені на підставі об`єктивно дослідженої сукупності наданих вихідних даних, здобутих у кримінальному провадженні та наданих експертові на дослідження.

Поміж тим, судова інженерно-транспортна експертиза проводилася 24.05.2019 року, тобто до проведення слідчого експерименту від 25.12.2019, тому на момент проведення вказаної експертизи використовувалися вихідні дані з ухвали про призначення судової експертизи, а слідчий експеримент проводиться 25.12.2019 з метою перевірки і уточнення відомостей шляхом відтворення обставин ДТП, з чим можливо пов`язати незначні розбіжності між вихідними даними наданими для проведення експертиз на які вказує захисник у своїй апеляційній скарзі.

Доводи сторони захисту про безпідставне визнання належними й допустимими доказами протоколу слідчого експерименту від 25.12.2019 та висновку експерта, який наданий за даними цього слідчого експерименту на тих підставах, що вказані докази були отримані з показань ОСОБА_7 як свідка, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 87 КПК недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Порядок визнання доказів недопустимими визначено у ст. 89 КПК.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Тобто ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини ДТП, надані ОСОБА_7 як свідком під час проведення слідчого експерименту від 25.12.2019 за його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття, слід звернути увагу на таке.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

З протоколу слідчого експерименту від 25.12.2019 вбачається, що обвинувачений під час проведення слідчого експерименту скористався своїм правом на правову допомогу та мав право не свідчити проти себе, відмовитися давати показання, що можуть стати підставою підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав чи недотримання вимог ст. 240 КПК України при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення ОСОБА_7 у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначено, а вказані ним зауваження стосувалися лише незгоди щодо обставин ДТП.

Слідчий експеримент проведено слідчим з метою перевірки і уточнення відомостей шляхом відтворення обставин ДТП, а не одержання викривальних показань від свідка ОСОБА_7 , і для прийняття процесуального рішення відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, оскільки відомості про ДТП до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені по факту, а не щодо ОСОБА_7 .

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були порушені права ОСОБА_7 , або слідчий у будь-якій формі схиляв його до визнання своєї винуватості у ДТП. Тільки після проведення відповідних експертиз, згідно з якими встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, йому було оголошено про підозру.

Таким чином, всупереч доводам захисту, немає підстав вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом. Місцевий суд обґрунтовано не визнав недопустимими доказами дані, що містяться у протоколі слідчого експерименту, проведеному за участю ОСОБА_7 , а також сформованих у подальшому експертних висновків, та детально навів у своєму рішенні з цього приводу мотиви.

Необгрунтованими є посилання сторони захисту щодо порушень під час проведення слідчого експерименту, а саме встановлення орієнтовної відстані (метричних даних) на яких знаходилися транспортні засоби під час руху до моменту ДТП, у зв`язку з чим, на їх думку момент небезпеки настав набагато пізніше, ніж визначив слідчий під час слідчого експерименту. Апеляційний суд виходить з того, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_7 зобов`язаний був виконати вимоги, зокрема, п. 12.3 Правил дорожнього руху, та у разі виникнення небезпеки або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди попереду свого руху. Про це також безперечно свідчать висновки судової інженерно-транспортної експертизи №179 та судової авто технічної експертизи №8032. Зокрема у висновку №8032 від 02.04.2020 максимальна величина повного зупинного шляху автомобіля «Сеат Ібіца» в даній дорожній ситуації становить 116,3 м, а віддаль на якій вказаний автомобіль знаходився від автомобіля «Фольксваген Поло» становить 138,8 м, тому навіть з врахуванням посилань сторони захисту щодо неправильного встановлення виникнення моменту небезпеки однозначно існував інтервал відстані для здійснення зупинки транспортного засобу.

Потерпілий ОСОБА_10 за ідентичних погодніх умов та освітлення виявив небезпеку на дорозі, як він пояснював під час слідчого експерименту при виїзді на шляхопровід на вул. Рівненській та почав пригальмовувати зорієнтувавшись на дорожню обстановку, зупинив автомобіль, уникнув зіткнення з автомобілем ВАЗ. З показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та обвинуваченого вбачається, що вони аналогічно, як і потерпілий, коли виїхали на шляхопровід на вул. Рівненській побачили транспортні засоби попереду, зокрема, автомобіль, який розвертає.

Тому відповідні доводи скарги захисника є необґрунтованими.

Викладені в тексті апеляційної скарги сторони захисту розрахунки, якими вона обґрунтовує можливість визначити відстань, необхідну для визначення безпечного обгону попутного транспортного засобу та відсутність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 вчиненням ПДР України, а відтак невинуватість ОСОБА_7 , не узгоджуються з висновком експерта № 8032 від 02.04.2020, та суперечать такому, а тому суд не має об`єктивної можливості прийняти їх до уваги та оперувати ними.

У свою чергу, дослідивши вказані вище докази, на думку апеляційного суду, місцевим судом правильно надано оцінку доказам і показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

У виниклій ситуації ОСОБА_7 , здійснюючи підйом на шляхопровід, з урахуванням дорожньої обстановки, погодніх умов та стану дорожнього покриття, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, зобов`язаний був проявити безпечність та уважність, оцінити обстановку та вчасно вжити заходів для зменшення швидкості руху, проте зазначених дій не вчинив, і такі його порушення ПДР лежать у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо транспортною пригоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції вирішуючи питання про міру основного покарання для обвинуваченого, не в повній мірі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статтей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вказані вище вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були дотримані судом першої інстанції не в повній мірі, а саме належним чином не перевірено можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням максимального іспитового строку тривалістю 3 роки, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.

З цих підстав вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Між тим, апеляційний суд знаходить, що судом першої інстанції при обранні обвинуваченому міри основного покарання в повній мірі враховано дані про його особу в сукупності з іншими обставинами справи, однак в даному випадку наявні підстави для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від призначеного основного покарання, апеляційний суд відповідно до ст. 75 КК України враховує суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики. Вчинив необережний злочин, що у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких. З моменту його вчинення 24 листопада 2018 року, жодних протиправних дій не вчинив, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, характеризується виключно з позитивної сторони, та з врахуванням думки потерпілого, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, та з урахуванням складних погодних умов на момент дорожньо-транспортної пригоди, апеляційний суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування призначеного основного покарання з призначенням йому максимального іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Судова колегія зауважує, що думка потерпілого може бути врахована судом в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

На переконання суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання саме в мінімальній мірі, передбаченій санкцією ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень 75 КК України, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк саме 3 (три) роки, з огляду на те, що обвинувачений вчинив злочин, який, відповідно до ст. 12 КК України, хоча і є тяжким та внаслідок вчинення якого настали тяжкі наслідки, однак він є необережним.

Що ж стосується доводів захисника про неправильне вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 та КП «Волинська обласна клінічна лікарня», та посилань потерпілого про зміну оскарженого вироку в частині його цивільного позову, то вони є слушними і заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст. 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.

При цьому під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону при постановленні вироку судом першої інстанції не дотримано.

Так, судом було прийнято до розгляду цивільний позов КП «Волинська клінічна лікарня»до ОСОБА_7 про відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням, а саме витрат на лікування потерпілого ОСОБА_10 та цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 .

Статтею 3 Закону України №1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здороваю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справа №147/66/17 від 14 грудня 2021 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Відтак колегія суддів наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано у ПрАТ «СК АСКО ДС» та був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілому моральної шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції страхову компанію ПрАТ «СК АСКО ДС» не було визнано співвідповідачем та у вироку навіть не вказано як учасника даного кримінального провадження, як того вимагають положення п. 6 ч. 2 ст. 374 КПК України.

Разом з тим вирішуючи цивільні позови про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції не вмотивував належно свій висновок про необхідність стягнення з ОСОБА_7 на користь КП «Волинська клінічна лікарня» майнової шкоди саме в сумі 60 126,40 грн., оскільки у вироку відсутні посилання на докази на підставі яких суд прийшов такого висновку та визначив суму завданої шкоди.

Крім того в матеріалах кримінального провадження наявна відповідь на адвокатський запит від 06.11.2019 про надання відповіді про належне страхове відшкодування постраждалому у ДТП ОСОБА_10 , яке буде здійснено. У наданій адвокату відповіді наведено інформацію про здійснену виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю та майну, однак судом вказана інформація не досліджена належним чином та у оскарженому вироку свого відображення не знайшла.

На переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції при ухваленні вироку в частині часткового задоволення цивільного позову щодо відшкодування завданих потерпілому збитків та задоволення цивільного позову КП «Волинська клінічна лікарня», не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин кримінального провадження, які стосуються вирішення цивільних позовів, невірно визначився з порядком відшкодування потерпілому, заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, не надав оцінки тій обставині, чи мало місце звернення позивача до страховика відповідача та чи було отримано його відмову у виплаті страхового відшкодування, чи одразу пред`явлено вимогу до відповідача.

Отже, за зазначених вище обставин, результат розгляду судом цивільних позовів по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, оскільки колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення в частині цивільних позовів у цьому кримінальному провадженні, для забезпечення принципу верховенства права та законності, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільних позовів, та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в означеній частині.

Враховуючи наведене вище, апеляційні скарги захисника обвинуваченого та потерпілого слід задовольнити частково, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року змінити в частині призначеного покарання та скасувати в частині вирішення цивільних позовів.

Враховуючи наведене вище та керуючись ст. 376, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення, і виконає передбачені ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Вирок в частині вирішення цивільних позовів скасувати.

Цивільні позови КП "Волинська обласна клінічна лікарня" та потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скерувати на новий судовий розгляд до місцевого суду.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді