Справа № 309/592/23
Провадження № 1-кп/309/46/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження (внесеного до ЄРДР за зареєстрованим №0000202 від 14.10.2022) стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Перечин, Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, солдата стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), раніше судимого вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 17.12.2021 за ч.1 ст. 263 КК України до 4 років позбавлення волі, на підстав ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , займаючи посаду стрільця 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 2-ої стрілецької роти вказаної військової частини, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, через особисту недисциплінованість, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою ухилитися від проходження військової служби 31.10.2022 близько 09 год. 00 хв. без відповідного дозволу командування, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою АДРЕСА_2 та був незаконно відсутній на військовій службі із 31.10.2022 по 10.12.2022, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину по пред`явленому йому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, визнав повністю, суду пояснив, що 31 жовтня він пішов додому після чергування. До військової частини не повернувся, бо має проблеми з серцем гіпертонічна хвороба, він неодноразово викликав швидку, однак лікарня відмовилася його госпіталізувати через відсутність направлення з військової частини. Розуміє, що поступив неправильно, бо треба було пройти відповідну процедуру. Усвідомлював, що є військовослужбовцем, і що про все слід доповідати своєму командиру, однак він до командування не звертався. Не може сказати чи вживав у період своєї відсутності алкоголь, однак за межі міста не виїжджав.

Крім визнання своєї вини, вина ОСОБА_3 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка займає посаду старшого бойового медика мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , суду пояснила, що пам`ятає, що в жовтні, можливо це було 31 число, ОСОБА_3 не з`явився на службу, Вона та ще 2 військовослужбовців поїхали за місцем проживання ОСОБА_3 і з`ясували, що останній там був відсутнім. У квартирі голосно грала музика і були присутні якісь люди, які повідомили, що ОСОБА_3 зранку кудись пішов і його немає вдома. Ствердила, що за період з 31 жовтня по 10 грудня ОСОБА_3 не звертався з питанням щодо надання йому стаціонарного лікування чи проходження лікарської комісії з приводу неможливості проходження військової служби, і в цей період військову службу не проходив. До того інциденту він звертався з приводу лікування та проходив його.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка займає посаду офіцера групи сил підтримки військової частини НОМЕР_1 , суду пояснила, що ОСОБА_3 два рази залишав військову службу. Після першого разу повернувся. Однак після 31 жовтня він не повернувся. З приводу відпусток, відрядження, звільнення з служби у цей ОСОБА_3 не звертався. За фактом залишення військової частини проводилося службове розслідування. Перевірялося місце проживання ОСОБА_3 , де його не було вдома. Також перевірялося чи не був він на лікуванні і з відповіді Хустської ЦРЛ встановлено, що ОСОБА_3 не перебував на лікуванні у цей період. З рапортами щодо проходження ВЛК щодо неможливості проходження військової служби ОСОБА_3 не звертався. Після першого повернення ОСОБА_3 надав довідки з лікувального закладу. Однак після 31 жовтня знову залишив військову частину і ніяких медичних документів за цей період не подавав.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , який працює начальником по озброєнню військової частини НОМЕР_1 , суду пояснив, що з 31 жовтня ОСОБА_3 був відсутній на службі. Поїхали до нього додому і встановили, що він відсутній і вдома. Йому нічого невідомо чи звертався ОСОБА_3 з приводу проходження ВЛК щодо неможливості проходження військової служби чи щодо необхідності лікування. До того інциденту ОСОБА_3 не залишав наряд. На запитання ОСОБА_3 ствердив, що після 31 жовтня такий йому не телефонував.

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_9 , який займає посаду оперативного чергового командного пункту військової частини НОМЕР_1 , суду пояснив, що 31 жовтня старшим наряду повідомлено, що ОСОБА_3 немає на службі. Група поїхала до нього додому і не знайшла його вдома. Проводилося службове розслідування і він був членом комісії. ОСОБА_3 телефонував йому десь через місяць після зникнення і казав, що хворий, на що він повідомив ОСОБА_3 , що треба повернутися і тут отримати направлення у лікарню. Це був не перший випадок, у вересні ОСОБА_3 також був відсутнім деякий час.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2022 №134, згідно якого ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Матеріалами службового розслідування по факту повторного самовільного залишення пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 без поважної причини, якими встановлено, що 31.10.2022 ОСОБА_3 не з`явився на загальне шикування та перевірку особового складу, відтак самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_1 . Комісією у складі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 було здійснено виїзд за домашньою адресою місця проживання солдата ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , та встановлено відсутність ОСОБА_3 за даною адресою, на телефонні дзвінки ОСОБА_3 не відповідав та двері квартири де він проживає ніхто не відчиняв. Станом на 10.11.2022 місце перебування ОСОБА_3 не відомо. Повідомлень з лікувальних закладів на території України про поступлення на стаціонарне лікування солдата ОСОБА_3 на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходили. 10.11.2022 було здійснено телефонний дзвінок до солдата ОСОБА_3 з проханням повернутися в розташування пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 та надати пояснення чи підтверджуючі документи його відсутності, на що останній відмовився.

Згідно листа КНП «Хустський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02.11.2022 №997/03-02, ОСОБА_3 у період з 13.09.2022 по 19.10.2022 періодично з`являвся на прийом та проходив консультації у лікарів амбулаторії м.Хуст.

Згідно листа КНП «Хустський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 13.12.2022 №1189/03-5, ОСОБА_3 у період з 31.10.2022 по 09.12.2022 до КНП «Хустський ЦПМСД» за медичною допомогою не звертався, на амбулаторному лікуванні не перебував.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом суд вважає доведеними факти:

самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 ст. 407 КК України;

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 є визнання вини.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , є рецидив злочину.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином.

Обвинувачений посередньо характеризується за місцем проживання та місцем служби, стан здоров`я задовільний, є обмежено придатним до військової служби, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, протягом 2021-2022 років неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання в межах санкцій частини 5 статті 407 КК України, у виді позбавлення волі.

Судом встановлено, що вироком Хустського районного суду від 17 грудня 2021 р. ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст. 263 КК України до позбавлення волі на строк чотири роки та на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком тривалістю два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

А згідно ч.3 ст. 78 КПК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Враховуючи визнання вини підсудним та його посередню характеристику, суд вважає за можливе при застосуванні ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_3 застосовано у вигляді тримання під вартою, підстав для його скасування чи зміни немає, тому його слід залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання обвинуваченому слід рахувати з моменету його затримання згідно ухвали слідчого судді від 05 січня 2023 року.

Керуючись статтями 368, 371, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим по пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 та ч.3 ст. 78 КК України за сукупності вироків до даного покарання частково приєднати не відбуте покарання за вироком Хустського районного суду від 17.12.2021 року у вигляді 3 (трьох) місяців позбавлення волі і остаточно до відбуття ОСОБА_3 призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років і 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 05 січня 2023 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у виді тримання під вартою - залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хустський районний суд Закарпатської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Хустського

районного суду ОСОБА_1