ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року

м. Київ

Справа № 521/4871/19

Провадження № 51 - 1473 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

та в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000438 від 04 лютого 2019 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2014 року за ст. 309 ч. 1 , ст. 311 ч. 1, ст. 70 КК України до обмеження волі строком на 3 роки з випробуванням на 1 рік та 6 місяців,

за ст. 121 ч. 1 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малиновського районного суду м. Одесивід 14 грудня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 121 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 04 лютого 2019 року.

До набрання вироком законної сили обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2019 року (пр. 1-кс/521/1449/19)

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

04 лютого 2019 року о 17 годині 40 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, знаходячись в салоні тролейбусу КУ "Одесміськелектротранс" № 0026, що слідував по маршруту № 12, на зупинці "На вимогу", що розташована за адресою: м. Одеса, Іванівський шляхопровід, спровокував конфлікт з пасажирами тролейбусу, який мирним шляхом намагався врегулювати ОСОБА_8 . В ході конфлікту ОСОБА_6 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, реалізуючи свій прямий умисел, спрямованим на нанесення тяжких тілесних ушкоджень іншій особі, озброївся наявним при ньому ножем, яким умисно завдав ОСОБА_8 один удар в область живота, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Надаючи власну оцінку фактичним обставинам кримінального провадження, вважає, що судами обох інстанцій помилково кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ст. 121 ч. 1 КК України, чим неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення. На думку захисника, ОСОБА_6 не мав умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, а діяв в умовах самозахисту від чоловіків, які його оточили в тролейбусі. Таку оцінку дій ОСОБА_6 пов`язує з наявним у нього захворюваннями, внаслідок чого він погано себе почуває. Вважає, що апеляційний суд не врахував те, що дії ОСОБА_6 за своїми ознаками дійсно становлять необхідну оборону, так як визначальним у його поведінці було саме відвернення нападу та захист, а не бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися). Вважає, що апеляційний суд формально розглянув апеляційні скарги сторони захисту, безпідставно повторно не допитав потерпілого та свідків, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 121 ч. 1 КК України замість ст. 124 КК України. Такі порушення, допущені апеляційним судом, вважає істотними та такими, що відповідно до ст. 438 ч. 1 п.п. 2, 3 КПК України є підставами для скасування ухвали апеляційного суду.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений та захисник в судовому засіданні вважали касаційну скаргу обґрунтованою і просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 , не погодившись із вироком суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , оскаржили його в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду, подавши апеляційну скаргу.

Заперечуючи правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію судом першої інстанції дій ОСОБА_6 за ст. 121 ч. 1 КК України, захисник вказував на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2022 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» та вважав правильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 саме за ст. 124 КК України. Зазначав, що ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, хворіє, останні роки стан його здоров`я погіршується та він почуває себе слабким. Дані обставини стали підставою для ОСОБА_6 побоюватись за своє життя та здоров`я, у зв`язку із чим він наніс удар потерпілому. Вважав, що ОСОБА_6 сприйняв дії потерпілого як реальну загрозу його життю і здоров`ю, у зв`язку із чим вдався до заходів захисту, які вважав необхідними в ситуації, що склалася. При цьому він завдав потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, заподіявши явно більшу шкоду, ніж це було необхідно для негайного відвернення посягання.

Вважаючи, що судом першої інстанції неправильно оцінено показання свідків та усі письмові докази ОСОБА_6 в апеляційний скарзі поставив питання про необхідність повторного допиту свідків та дослідження цих письмових доказів, а також допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не допитувались в суді першої інстанції, про що відповідно до вимог ст. 404 КПК України заявив відповідне клопотання у своїй апеляційній скарзі.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 ч. 3 Конституції України).

Особливістю кримінального правопорушення, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, пов`язаного з нанесенням тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , належним чином перевірив викладені у них доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнані необґрунтованими, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 та на підтвердження його винуватості у вчиненні, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та відсутності у його діях необхідної оборони, обґрунтовано послався на наступні докази.

Так, апеляційний суд зазначив, що в судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що у тролейбусі відбувся словесний конфлікт між ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_8 з іншого боку, в ході якого ОСОБА_6 раптово вдарив ножем потерпілого ОСОБА_8 . При цьому жодних погроз у бік ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_8 не озвучував та не вчиняв щодо нього будь-яких фізичних дій, спрямованих на завдання фізичної шкоди, що підтвердив і ОСОБА_6 під час свого допиту у суді першої інстанції. Безпосередні свідки події потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були допитані в судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, розповіли суду обставини, за яких розпочався конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також щодо раптово нанесеного ОСОБА_6 удару ножем потерпілому ОСОБА_8 .

Судом було встановлено, що події відбувалися в освітленому місці, в присутності великої кількості пасажирів тролейбусу, потерпілий ОСОБА_8 діяв один, з метою зупинення конфлікту, вчиненого ОСОБА_6 з незначного приводу, при цьому у потерпілого були відсутні будь які предмети, які могли би бути застосовані ним для нанесення тілесних ушкоджень. Інші особи, на яких посилався ОСОБА_6 як на учасників конфлікту та які, на його думку, могли загрожувати йому безпосередньо, не були учасниками конфлікту, а були звичайними пасажирами тролейбусу і виключно з метою припинення протиправних дій ОСОБА_6 та його затримання, приєднались до конфлікту після нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому. Про умисність дій ОСОБА_6 на завдання тілесних ушкоджень потерпілому також свідчить застосування ним в якості знаряддя злочину ножа, який був у нього при собі.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до висновку, що виходячи із фактичних обставин кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого ОСОБА_8 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки з його боку не було такого суспільно небезпечного посягання, яке б потребувало негайного відвернення чи припинення шляхом завдання потерпілому удару ножем в область живота. Обставин, за яких ОСОБА_6 був змушений відвертати напад (суспільно небезпечне посягання на охоронювані законом права та інтереси) на нього з боку потерпілого ОСОБА_8 судами встановлено не було, а відповідно за таких обставин у його діях не могло бути ознак необхідної оборони, про що зазначала сторона захисту як підставу кваліфікації дії ОСОБА_6 за ст. 124 КК України.

На підставі наведеного, апеляційний суд зробив висновок про неспроможність такої версії сторони захисту та доведення в повному обсязі вини ОСОБА_6 у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, оскільки сукупність досліджених доказів судом першої інстанції дає підстави зробити лише такі висновки. Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 зі ст. 121 ч. 1 КК на ст. 124 КК України апеляційним судом встановлено не було та визнано апеляційні скарги необґрунтованими з наведенням мотивів такого рішення.

Відповідно до вимог ст. 404 ч. 3 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Порушене засудженим ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі питання щодо повторного допиту свідків, дослідження усіх письмових доказів та допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які не допитувались судом першої інстанції, апеляційний суд вирішив ухвалою від 22 листопада 2022 року, обговоривши його з учасниками судового провадження та відмовивши у задоволенні такого клопотання, навівши в ухвалі мотиви прийнятого рішення. Апеляційний суд зазначив, що клопотання ОСОБА_6 про повторне дослідження доказів у справі зводиться до формальних та загальних посилань на невірну оцінку доказів, які досліджував суд першої інстанції. Щодо допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , то вказані особи не допитувались як свідки під час розгляду справи у суді першої інстанції, а ОСОБА_6 не наведено обґрунтованих підстав, для з`ясування яких обставин потрібно їх допитати, коли стали відомі вказані обставини та чому таке клопотання не заявлялось стороною захисту під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції. Суд першої інстанції дослідив усі наявні докази з дотриманням засад безпосередності, а тому потреби повторно досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено у суді першої інстанції, у апеляційного суду не було. Сама лише наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. З огляду на предмет клопотання та наявні матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Ухвала щодо клопотання засудженого ОСОБА_6 постановлена із врахуванням положень ст. 404 ч. 3 КПК України та вимог ст. 418 КПК України щодо ухвал апеляційного суду. Отже, доводи касаційної скарги захисника щодо допущених апеляційним судом порушень вимог ст. 404 ч. 3 КПК України при розгляді клопотання засудженого про повторне дослідження доказів і повторний допит свідків є безпідставними.

При призначені покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, данні про особу засудженого та його негативні характеристики. Вчинення злочину в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, вчинення злочину повторно та рецидив злочинів судом визнано обставинами, що обтяжують покарання. Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, судом встановлено не було. Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 становить значну суспільну небезпеку для громадян і суспільства. При цьому суд врахував стан здоров`я ОСОБА_6 , який є інвалідом 2 групи, наявність на його утриманні матері та вважав за можливе призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 121 ч. 1 КК України, проте не в максимальних межах санкції цієї частини вказаної статті. Підстав для застосування положень ст. 69 КК України судом встановлено не було.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в апеляційному порядку, погодився із розміром призначеного ОСОБА_6 покарання та зазначив, що при призначені міри покарання судом першої інстанції враховані всі вимоги кримінального закону щодо вказаного питання, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, а також конкретні обставини справи. Призначене ОСОБА_6 покарання колегія суддів апеляційного суду вважала справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 , а також попередження нових злочинів. Таке покарання буде достатнім для досягнення мети покарання.

Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

Суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст.ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3