УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 552/7408/22

провадження № 51-5126ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2023 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001217, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Алчевськ Луганської області, зареєстрованої в тому ж місті ( АДРЕСА_1 , проживаючої в АДРЕСА_2 ), раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 136 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2022 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК України - на строк 5 років; за ч. 3 ст. 136 КК України - на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 22 травня 2022 року в період часу з 00 год 00 хв до 03 год 15 хв, точний час встановити не виявилося можливим, під час дії комендантської години в період дії військового стану, перебуваючи в м. Харкові на території садової дільниці № НОМЕР_1 нульової лінії садівничого товариства «Тракторобудівник» в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, взяла в одній із кімнат будинку лопату, підійшла ззаду до свого чоловіка ОСОБА_6 , який стояв у напівзігнутому положенні, над ОСОБА_7 , оскільки між ними почалась бійка, та утримуючи в обох руках лопату, нанесла один удар лопатою потерпілому в область голови справа ззаду, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, після того як в її присутності під час конфлікту ОСОБА_6 за допомогою садівничого інструменту-багатофункціональної посадкової мотики (ручного культиватора) та ударів кулаками спричинив ОСОБА_7 важку сукупну травму (голови, шиї, грудної клітини та кінцівок), яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що ОСОБА_7 перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлений вжити дієвих заходів щодо самозбереження, проігнорувала його крики про допомогу і не надала таку допомогу та не повідомила про такий стан належним установам чи особам, залишивши його у безпорадному стані на підлозі кімнати вказаного садового будинку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного її підзахисній покарання тяжкості вчинених останньою кримінальних правопорушень та даним про її особу через суворість, просить змінити рішення апеляційного суду і призначити засудженій покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на неї певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду, належним чином не врахував думку потерпілого, щире каяття засудженої, яка свою вину визнала в повному обсязі. Вищезазначене та дані про особу засудженої, на думку захисника, свідчать про можливість призначення їй покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженої ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки її дій за ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 136 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону, взяв до уваги пом`якшуючі обставини в цій справі, зокрема, щире каяття обвинуваченої та її активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність претензій з боку потерпілого та його прохання суворо не карати обвинувачену та призначити їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України. При цьому суд врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; обставини вчинення злочину та характер діяння; особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не має постійного місця проживання, що свідчить про асоціальний спосіб життя; на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та у стані, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Крім того, місцевий суд зазначив, що твердження обвинуваченої та її захисника про спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень з метою припинення бійки не виключають її відповідальність та не зменшують тяжкість спричинених діянням наслідків.

У контексті викладеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 мінімального покарання передбаченого санкцією статі більш тяжкого кримінального правопорушення, за які її засуджено.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

При цьому апеляційний суд зазначив, що наведені захисником у апеляційній скарзі доводи та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання і були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Тому, призначене ОСОБА_5 покарання, розмір якого відповідає найнижчій межі санкції ч. 1 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Інших переконливих доводів, які би не були враховані судом чи ставили під сумнів законність оскаржуваного рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питання справедливості обраного її підзахисній заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засуджену від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3