УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року

м. Київ

справа № 761/10664/17

провадження № 51-2594ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Саврань Одеської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Крім того, вирішено питання відшкодування процесуальних витрат; цивільного позову; речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_5 11 грудня 2016 року приблизно о 21:23, керуючи технічно справним трамваєм «Татра» Т-3, б.н. НОМЕР_1 , допустив порушення пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 16.11 та дорожнього знака 2.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), які полягали в тому, що він, рухаючись по другорядній дорозі вул. Бульварно-Кудрявської зі сторони вул. Старовокзальної в напрямку перехрестя з головною дорогою просп. Перемоги в м. Києві зі швидкістю 15,77 км/год ± 0,86 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, які виражалися у наявності вимкненого світлофорного об`єкту перед перехрестям з просп. Перемоги та наявністю дорожнього знака 2.1 (Дати дорогу) ПДР, яким він мав керуватися, не вибрав безпечну швидкість керованого ним трамвая з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух, не врахував, що він рухається по другорядній дорозі, не зупинився перед перехрестям з просп. Перемоги та, не надавши дорогу водію автомобіля «ВМW-316І», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , який рухався по головній дорозі, виїхав на перехрестя вул. Бульварно-Кудрявської та проспекту Перемоги в м. Києві, де спричинив зіткнення з цим автомобілем.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 - водій автомобіля «ВМW-316I», отримав тілесні ушкодження, від яких настала смерть, а пасажири цього ж автомобіля ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - тяжкі і середньої тяжкості тілесні ушкодження відповідно.

Київський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, визнавши доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, намагається нівелювати діяння останнього перебуванням ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, зазначає, що апеляційний суд не навів переконливих доводів щодо достатності призначеного покарання для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, зокрема пов`язаних з порушенням правил безпеки дорожнього руху. Також, на переконання прокурора, залишилася поза увагою суду і тяжкість кримінального правопорушення та його наслідки.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки сторона обвинувачення не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Із змісту доданої до касаційної скарги копії судового рішення вбачається, що районний суд, призначаючи засудженому покарання та звільняючи від його відбування з випробуванням, врахував, зокрема: відсутність обставин, що обтяжують покарання; відомості про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, працює на посаді водія міського пасажирського транспорту, на наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, одружений, має на утриманні повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, поведінку засудженого після вчинення кримінального правопорушення, який залишився на місці події, стан його здоров`я, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки.

Крім того, суд першої інстанції не знайшов підстав для призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на те, що ОСОБА_5 працює на посаді водія міського пасажирського транспорту (трамваю) з 2014 року та з цього часу не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Зважив суд і на ту обставину, що засуджений має на утриманні повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, а позбавлення права керувати транспортними засобами суттєво вплине на якість його життя, оскільки це єдиний спосіб заробітку і ОСОБА_5 єдиний годувальник сім`ї.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона обвинувачення подала апеляційну скаргу, в якій просила призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження перевірив викладені у скарзі посилання й доводи апелянта щодо призначення засудженому як основного, так і додаткового покарання, та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.

Так, суд, дослідивши характеризуючі дані про особу ОСОБА_5 , вказав про обґрунтованість рішення місцевого суду щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання реально, але за умови здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання. Також суд апеляційної інстанції зауважив, що прокурор фактично не погоджується з наданою районним судом оцінкою даних про особу засудженого.

Крім того, колегія суддів Київського апеляційного суду обґрунтовано погодилася і з рішенням суду першої інстанції, з огляду на встановлені ним обставини, про відсутність підстав для призначення додаткового покарання. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на викладене вище, твердження прокурора у касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано встановлені ними обставини, які, на його думку, є достатніми для призначення більш суворого покарання, безпідставні.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Водночас доводи прокурора, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням. Отже, у цьому провадженні закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно та не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3