Справа № 728/1319/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/596/23
Категорія - ч.1 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№0000503 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та прокурора на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Халимонове, Бахмацького району, Чернігівської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта середня-спеціальна, працює монтером колії Сновської дистанції колії ПЧ 14 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ Українська залізниця, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді виправних робіт на строк 2 (два) роки з відрахуванням 20% із його заробітку в дохід держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не застосовувався.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 - 45000 грн моральної шкоди та 10000 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 9953,92 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Знято арешт з автомобіля марки «Chevrolet-Aveo», р.н. НОМЕР_1 , велосипеда червоного кольору марки «Салют+», велосипеда синього кольору марки «Україна».

Вироком місцевого суду встановлено, що 07 грудня 2021 року близько 16 год 30 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Chevrolet-Aveo», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Тиницькій в м. Бахмач, Чернігівської області, зі сторони с. Тиниця, Ніжинського району, Чернігівської області, в напрямку центра міста, навпроти господарства №16, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

У даній дорожній обстановці ОСОБА_8 порушив вимоги п.12.2 (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, що водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги), п.12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год) та п.12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, що стало причиною і умовою настання даної дорожньо-транспортної пригоди та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили у результаті ДТП.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду першої інстанції та виключити з обвинувачення порушення ОСОБА_8 пункту 12.4 ПДР України. Послався на відсутність доказів, які б підтверджували перевищення його підзахисним допустимої швидкості. Зазначив, що в ході досудового розслідування та під час розгляду справи в місцевому суді було встановлено, що ОСОБА_8 рухався зі швидкістю близько 20 км/год, що не є порушенням Правил дорожнього руху, оскільки допустима швидкість руху в населених пунктах - 50 км/год.

Не погодившись із рішенням суду, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.286-1 КК України, задовольнити її цивільний позов у повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого на її користь матеріальну та моральну шкоду, а також витрати на правову допомогу, пов`язані з поданням апеляційної скарги. Крім того, просила залишити автомобіль марки «Chevrolet-Aveo», р.н. НОМЕР_1 , під арештом для забезпечення цивільного позову. Послалась на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказала на безпідставність призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України. Крім того, послалась на відсутність в обвинуваченого щирого каяття з приводу вчиненого. Зазначила, що місцевим судом було безпідставно відмовлено їй у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 4 роки. Зазначив, що місцевий суд не в повній мірі оцінив обставини вчинення кримінального правопорушення та необґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України. Зокрема, обвинувачений під час судового провадження не визнавав усіх обставин кримінального правопорушення, не вживав заходів щодо відшкодування потерпілій завданої шкоди, сплативши частину коштів лише під час судового розгляду. Також зазначив, що під час судових дебатів сторона захисту взагалі заперечувала винуватість ОСОБА_8 та просила ухвалити виправдувальний вирок. Вказав, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони обвинувачення; прокурора, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах учасниками процесу не оспорюються.

Разом з тим, як слідує з оскаржуваного вироку, дослідивши докази по справі в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд прийшов до висновку, що обвинувачення в порушенні п.12.4 ПДР (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год), яке зазначене в обвинувальному акті, не знайшло підтвердження дослідженими матеріалами справи та в судовому засіданні під час допиту обвинуваченого ОСОБА_8 . Проте, виклавши такий висновок, суд першої інстанції не виключив з обвинувачення порушення ОСОБА_8 п.12.4 ПДР.

Отже, враховуючи висновки судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/125-22/4973-ІТ від 15.08.2022 року та судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/125-23/2007-ІТ від 15.03.2023 року, згідно з якими в умовах дорожньої ситуації, дії водія не відповідали вимогам п.12.3 з урахуванням п.1.10 ПДР, порушення ОСОБА_8 п.12.4 Правил дорожнього руху підлягає виключенню з обвинувачення.

Відтак, апеляційна скаргу сторони захисту підлягає задоволенню.

Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_9 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Зокрема, статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин.

Частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Проте, місцевий суд вищезазначеного не врахував та при призначенні покарання ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення належно не обґрунтував, які саме обставини істотно зменшують суспільну небезпеку вчиненого ним та слугують підставами для застосування статті 69 КК України.

Окрім того, суд першої інстанції не виклав обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_8 покарання вчиненому ним кримінальному правопорушенню, передбаченому ч.1 ст.286-1 КК, враховуючи, що призначене йому покарання у виді виправних робіт є одним найбільш м`яких видів покарань.

Також суд, посилаючись у своєму рішенні на обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого - його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, не зазначив, у чому конкретно вони полягають.

Так, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого і бажання виправити ситуацію, що склалася. Щире каяття має характеризувати поведінку особи після вчинення злочину суто з позиції психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміну в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Проте, таких обставин колегією суддів встановлено не було.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, яка пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 674/1608/17).

Однак, ОСОБА_8 не надав будь-якої допомоги органам досудового розслідування, оскільки вчинення ним злочину було очевидним, а обставини його вчинення та наслідки були встановлені працівниками поліції.

Є безпідставним і посилання суду першої інстанції на добровільне часткове відшкодування обвинуваченим завданої шкоди потерпілій, оскільки ОСОБА_8 не вживав заходів щодо відшкодування завданої шкоди, сплативши частину коштів лише під час судового розгляду.

Отже, положення ст.66 КК України судом застосовано безпідставно.

Крім того, місцевий суд не вказав, як позитивна характеристика обвинуваченого знижує ступінь суспільної небезпеки як самого ОСОБА_8 , так і злочину, який він вчинив.

Також поза увагою місцевого суду залишилось те, що ОСОБА_8 керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (при дослідженні крові, відібраної у ОСОБА_8 , виявлено етанол в концентрації 2.8 г/л), порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді отримання середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_9 , тоді як відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Наведеного місцевий суд повною мірою не врахував і не мотивував, а тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим, унаслідок його м`якості.

Відтак, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, працює, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід рахувати з часу його фактичного затримання.

Крім того, доводи апеляційної скарги потерпілої щодо неправильного вирішення цивільного позову є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_9 звернулась до суду першої інстанції з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення з нього завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі 16715,71 грн та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст.129 КПК України, в частині першій якої встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Зокрема, наводячи свої мотиви, суд першої інстанції безпідставно відмовив потерпілій в частині стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченого, посилаючись на те, що така сума повинна відшкодовуватись ПрАТ «СТ «Гарантія», згідно з полісом №АР/5869952 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних.

Колегія суддів вважає, що обраний місцевим судом підхід ставить у залежність право потерпілої на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до страховика, що призводить до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання її права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст.128 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Частиною 2 статті 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а згідно ч.1 ст.128 цього Кодексу особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому КПК (ст.62 КПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_8 керував транспортним засобом марки «Chevrolet-Aveo», р.н. НОМЕР_1 , і внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду

Перевіряючи матеріали провадження, колегія суддів встановила, що під час провадження в суді першої інстанції потерпіла не заявляла клопотання про залучення до участі в справі співвідповідача, а саме ПрАТ «СТ «Гарантія», відповідно до поліса якої автомобіль «Chevrolet-Aveo», р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_8 під час ДТП, був застрахований.

Отже, саме обвинувачений ОСОБА_8 є зобов`язаною особою, яка несе відповідальність перед потерпілою за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Право потерпілої особи, у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.286-1 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди, що також узгоджується зі ст.ст.15, 16 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що потерпіла ОСОБА_9 здійснила своє волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права, та в межах кримінального провадження звернулася з цивільним позовом до обвинуваченого про стягнення шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, внаслідок чого такий цивільний позов має бути розглянутий судом по суті.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, вартість витрат на лікування потерпілої становить 16 715 грн 71 коп. При цьому, під час розгляду справи в апеляційному суді обвинувачений здійснив ОСОБА_9 грошові перекази на суму 10000 грн, що підтверджується ксерокопіями квитанцій АТ «Укрпошта» від 29.07.2023 та 02.09.2023. Отже, зі ОСОБА_8 належить стягнути на користь потерпілої 6715 грн. 71 коп. завданої матеріальної шкоди, а тому апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 у цій частині підлягає задоволенню.

Однак, на думку колегії суддів, при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином врахував обставини, що мають значення, та визначив розмір цього відшкодування, який є справедливим та відповідає дійсному обсягу заподіяних останньому моральних страждань, переживань та життєвих незручностей внаслідок отриманого тілесного ушкодження.

Так, відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пункт 9 зазначеної Постанови передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди тісно пов`язаний з обставинами справи, з самою особою, оскільки різні протиправні дії призводять до неоднакових наслідків емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхніх фізичних та психологічних особливостей тощо.

Обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан потерпілого, можуть бути: неможливість продовжувати активне суспільне життя, втрата певних навичок та здібностей, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, втрата роботи, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що окрім матеріальної шкоди, потерпілій ОСОБА_8 завдані немайнові втрати, спричинені моральними стражданнями та пов`язані з перенесеним фізичним болем, тривалістю стаціонарного та амбулаторного лікування, тимчасовою непрацездатністю, вимушеними негативними змінами, які порушили звичний спосіб її життя, зумовили вживати заходів для відновлення стану здоров`я.

Вирішуючи питання щодо розміру стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що моральна шкода визначена місцевим судом в розмірі 50000 грн відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь глибини та тривалості душевних страждань потерпілого, характер, обставини скоєного злочину. Сплачені обвинуваченим (відповідачем) 5000 грн, що підтверджується квитанцією №0035 поштового переказу від 09.12.2022, судом обґрунтовано зараховано їх у відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин твердження в апеляційній скарзі потерпілої про необхідність збільшення суми моральної шкоди до 100000 грн. не ґрунтується на матеріалах справи та зазначена сума є неспіврозмірною завданим наслідкам.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема витрати на правову допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У матеріалах кримінального провадження наявні договір укладений між потерпілою ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_12 про надання правової (а.к.п.59), ордер на надання правової допомоги (а.к.п.61), копія свідоцтва ОСОБА_12 про право на заняття адвокатською діяльністю (а.к.п.62), та документи, що свідчать про оплату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги (а.к.п.57, 58).

Отже, розмір витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. обґрунтовано стягнуто з обвинуваченого.

Разом з тим, як слідує з матеріалів апеляційної скарги потерпілої, адвокатом ОСОБА_12 потерпілій була надана допомога по підготовці та поданні апеляційної скарги, а тому розмір правових витрат підлягає збільшенню на 7000 грн, відповідно до акту наданих послуг адвоката (а.к.п.180, 181).

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду від 09.12.2021 було накладено арешт на автомобіль марки «Chevrolet - Aveo», р.н. НОМЕР_1 , із забороною власнику розпоряджатися та користуватися вказаним транспортним засобом (а.к.п.48-49)

Згідно з ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду від 20.07.2022, було задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та скасовано арешт на автомобіль марки «Chevrolet - Aveo», р.н. НОМЕР_1 , в частині заборони власнику користуватися автомобілем.

Отже, з метою забезпечення цивільного позову, арешт, накладений на автомобіль марки «Chevrolet - Aveo», р.н. НОМЕР_1 , в частині заборони власнику розпоряджатися вказаним майном, слід залишити в силі.

За таких обставин, вирок місцевого суду підлягає скасуванню, в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та вирішення цивільного позову, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора - задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 - скасувати, в частині призначеного йому покарання та вирішення цивільного позову.

ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.286-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу його фактичного затримання.

Стягнути зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 6715 грн 71 коп - матеріальної шкоди та 45000 грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 17000 грн.

Арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду від 20.07.2022 на автомобіль марки « Chevrolet - Aveo», р.н. НОМЕР_1 , в частині заборони розпоряджатися вказаним майном - залишити в силі з метою забезпечення цивільного позову.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4