ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1947/23 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/752/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія: тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 30 травня 2023 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_12 , погоджене з прокурором Харківської обласної прокуратури ОСОБА_13 , та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001206 від 09 грудня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, до 28 липня 2023 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001206 від 09 грудня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, 09.12.2022 року приблизно о 14.00 в світлий час доби, ОСОБА_10 , керуючи технічно несправним транспортним засобом - автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_14 , в салоні якого, на передньому пасажирському сидінні, знаходилась потерпіла, не пересвідчився у технічному стані автомобіля, рухався в межах населеного пункту, в районі 16 км с. Водяне, Чугуївського району, Харківської області по автодорозі «Харків-Зміїв-Балаклея-Гороховатка» зі сторони м. Зміїв в напрямку м. Харкова зі швидкістю близько 160 км/год. Під час руху по вказаній автодорозі ОСОБА_10 , проїжджаючи міст через річку «Уди», перевищуючи швидкість руху встановлену в межах населеного пункту, втратив контроль над керуванням вищевказаного автомобіля, внаслідок чого ОСОБА_10 допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини, з правого боку по ходу свого руху, з послідуючим контактом з перешкодою у вигляді металевої огорожі - відбійником та перекиданням автомобіля у кювет.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.

29.05.2023 року ОСОБА_10 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

29.05.2023 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором, про застосування запобіжного заходу виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_10 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до підозрюваного інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 30.05.2023 року задоволено клопотанняслідчого та застосовано до ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб до 28.07.2023 року без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід або визначити розмір застави.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що повідомлення про підозру є непоґрунтованим, а також посилання суду на те, що обґрунтованість підозри підтверджується висновками експертиз та показаннями свідків, не є доказами, які свідчать по обґрунтованість підозри, а лише встановлюють певні обставини у кримінальному провадженні.

Вказує, що стороною обвинувачення не доведено та не обґрунтовано наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Судом першої інстанції було задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою лише на підставі тяжкості можливого призначеного покарання, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини не може бути самостійною підставою для утримання особи під вартою.

Зазначає, що орган досудового розслідування посилався на те, що ОСОБА_10 працює на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції ВП №3 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області та має зв`язки серед органів державної влади, а тому існує ризик впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні. Однак, подія кримінального правопорушення відбулась 09.12.2022 року, а запобіжний захід було обрано лише 31.05.2023 року та за цей час органом досудового розслідування не було встановлено реального впливу ОСОБА_10 на свідків чи експертів. Крім того, відповідно до наказу ГУНП в Харківській області №245 від 01.06.2023 року ОСОБА_10 звільнений з займаної посади.

Крім того, просить взяти до уваги суд, що ОСОБА_10 визнає свою моральну відповідальність за загибель потерпілої та щиро бажає допомогти її родичам, однак у нього на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, він має позитивну характеристику та після ДТП був госпіталізований та проходив тривале лікування, а перебування підозрюваного в СІЗО ставить під загрозу його життя та здоров`я у зв`язку з можливістю рецидиву хвороби туберкульоз, яким він хворів у 2021 року та на фоні ушкоджень легень після ДТП.

Підозрюваний ОСОБА_10 також подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого скасувати та обрати більш м`який запобіжний захід або визначити розмір застави.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що те, що підозра є необґрунтованою та необґрунтованим є клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки не було доведено реальність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційних скарг в повному обсязі та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Позиції інших учасників судового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника на підтримання вимог апеляційних скарг, пояснення прокурора та представників потерпілих, які заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Згідно ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у виді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.177, 178 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч.2 ст. 181 КПК України).

На виконання вимог ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо слідчий доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Під час обрання запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини. Сама по собі наявність ризиків та обґрунтованої підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування інших запобіжних заходів.

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Відповідно до вимог ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий або прокурор доведе наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Норма ч.4 ст.194 КПК України містить вказівку про те, що слідчий суддя, суд при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу має право застосувати більш м`який запобіжний захід, якщо прокурор не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбачених ст.177 КПК України. Тобто зі змісту цієї норми вбачається право слідчого судді на власний розсуд вирішувати, який запобіжний захід може забезпечити запобігання ризикам.

Таким чином, законодавець залишив вирішення цього питання для суддівського розсуду, тобто можливості суддівської дискреції, а саме, право слідчого судді обирати між альтернативами, іншими більш м`якими запобіжними заходами, кожен з яких є законним, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу підозрюваного, справедливості й достатності обраного запобіжного заходу.

Задовольняючи клопотання слідчого та застосовуючи найсуворіший запобіжний захід, слідчий суддя вважав встановленим існування ризиків, передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України та оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні кримінального правопорушення слідчий суддя вважав, що застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливе.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким рішенням слідчого судді, оскільки мотивувальна частина ухвали не містить окрім формально визначених ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, відомостей та висновків слідчого судді щодо оцінки таких відомостей з приводу неможливості застосування менш суворих запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Відповідно до вимог п.п.4,5 ч.1 ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням із прокурором. Повідомлення має містити, зокрема, такі відомості: зміст підозри, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з наданих в апеляційний суд матеріалів, в повідомленні про підозру ОСОБА_10 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, вказано зміст підозри та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється останній, із зазначенням статей (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_10 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується відомостями, які містяться у: протоколах допитів свідків; протоколі слідчого експерименту за участю свідків; висновку судово-технічної експертизи дослідження технічного стану транспортного засобу № 42440/3778-3785 від 20.02.2023 року; висновку судово-медичної експертизи трупу № 12-17/457 від 26.01.2023 року; висновку судово-автотехнічної експертизи № 14223/16330-16332 від 14.04.2023 року, відповідно до якого, дії водія автомобілю «MITSUBISHI LANCER» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 в даній дорожньо-транспортній ситуації не відповідали вимогам п. 2.3. «а», 12.1, 12,4, 12.9 «б», 31.4.5 «а», «б», «г» ПДР України та знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Зважуючи на такий обсяг відомостей, матеріали судового провадження об`єктивно свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази формують внутрішнє переконання, в тому числі й для стороннього спостерігача, причетності ОСОБА_10 до вчинення кримінального правопорушення, згідно підозри.

Посилання ОСОБА_10 та його захисника про неналежність наданих органом досудового розслідування доказів обґрунтованості підозри, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами клопотання слідчого щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_10 , що підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами, та з кваліфікацією у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, що передбачені ст.177 КПК України, але запобігання цим ризикам, шляхом застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, згідно чинного КПК України - не виключається.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

З огляду на диспозицію злочину, передбаченого ст.286 КК України його суб`єктивною стороною є необережна форма вини щодо наслідків вчиненого у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, тобто в даному випадку неможливо однозначно стверджувати про наявність в діях підозрюваного певного мотиву та мети завдання шкоди саме потерпілому, оскільки в протилежному випадку, у разі встановлення в ході проведення досудового розслідування умислу водія на спричинення смерті або іншої шкоди здоров`ю потерпілому, такі дії підозрюваного повинні були б кваліфікуватись за відповідною статтею або частиною статті Розділу II Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи.

При перегляді оскаржуваної ухвали колегія суддів зазначає, що підозрюваний ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, неповнолітніх дітей на утриманні, постійне місце проживання та реєстрації, на момент вчинення інкримінованих дій був працевлаштований, що з великою долею впевненості свідчить, що у даному кримінальному провадженні ризик переховування з боку підозрюваного можливо мінімізувати застосуванням до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих, свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до наказу ГУНП в Харківській області №245 від 01.06.2023 року ОСОБА_10 звільнений з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції ВП №3 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, та вважає, що ризик впливу на потерпілих, свідків та експертів беззаперечно існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих та свідків та дослідження їх судом, однак на переконання колегії суддів, обов`язок утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками та експертами зможе унеможливити будь-які ризики впливу на них в додаток на звільнення підозрюваного з правоохоронного органу.

Таким чином, у відповідності до вищенаведених норм закону, ті обставини, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки, відсутність на даний час встановлених органом досудового розслідування додаткових обставин, які б істотно обтяжували інкримінований злочин або об`єктивно свідчили про певні порушення процесуальної поведінки з боку останнього або існування надто високої ймовірності таких порушень у майбутньому, колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи слідчого та прокурора щодо наявності підстав для обрання йому найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, що передбачені п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК Украйни, але запобігання цим ризикам, шляхом застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арештуз обов`язком носити електронний засіб контролю, згідно чинного КПК України - є можливим та ефективним, оскільки ризик впливу на потерпілих, свідків, експертів, переховування від органів досудового розслідування можливо запобігти додатковим покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів об`єктивно вбачає, що такий вид запобіжного заходу, як цілодобовий домашній арешт здатен забезпечити у цьому кримінальному провадженні досягнення завдань, передбачених ст.2 КПК України, а також унеможливлює продовження будь- якої незаконної діяльності або імовірності впливу на учасників процесу з боку підозрюваного, що свідчить про те, що суд першої інстанції не повно та однобічно оцінив відомості стосовно особи підозрюваного, не переконавшись у доведеності слідчим та прокурором обставин, що впливають на обрання найбільш суворого запобіжного заходу, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Сам по собі факт наявності підозри у вчинені кримінального правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, на що посилався слідчий та прокурор у клопотанні, не свідчить про неефективність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Разом з цим, при виявленні обставин, які будуть свідчити про фактичну неефективність домашнього арешту, прокурор разом зі слідчим не позбавлений процесуальної можливості звернутись з відповідним клопотанням до слідчого судді, щодо зміни запобіжного заходу на більш тяжкий.

Таким чином, колегія суддів вважає, що цілодобовий домашній арешт стане надійною запорукою дотримання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків, а покладення на нього додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, забезпечить дотримання вимог ст.2 та ч.2 ст.28 КПК України, щодо проведення досудового розслідування у розумні строки.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення на даному етапі не доведено неефективності застосування до підозрюваного ОСОБА_10 іншого більш м`якого запобіжного заходу, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 8 частини 5 статті 194 КПК України.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 30 травня 2023 року щодо підозрюваного ОСОБА_10 скасувати та постановити нову.

Клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_12 , погоджене з прокурором Харківської обласної прокуратури ОСОБА_13 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, на строк до 27 липня 2023 року включно, за адресою: АДРЕСА_1 , та покласти на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- цілодобово не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками, експертами у цьому кримінальному провадженні,

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_10 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4