Справа №639/2137/23
Провадження №1-кп/639/369/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000125 від 01.02.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, працюючого тунельним робітником КП «Харківський метрополітен», одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , 2012 року народження, не судимого, учасника бойових дій, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2023 біля 17-10 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно працездатним транспортним засобом «KIA-CARENS», р.н. НОМЕР_1 , рухався з боку вул. Зеленої у напрямку вул. Михайлівської по вул. Полтавський Шлях в м. Харкові зі швидкістю 50-60 км/год, з увімкненим ближнім світлом фар. Наближаючись до пішохідного переходу «зебри», ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, своєчасно не знизив швидкість керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, внаслідок чого порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який до наїзду рухався зправа наліво пішохідним переходом «зебра», перетинаючи проїзну частину дороги вул. Полтавський Шлях у м. Харкові, та в момент наїзду перебував у нерухомому старі у зв`язку з тим, що пропускав транспортні засоби, які рухались у зустрічному напрямку, тобто з боку вул. Михайлівської у напрямку вул. Зеленої.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_5 спричинені тяжкі тілесні ушкодження: відкритий уламковий перелом середньої третини діалізів обох кісток правої гомілки із зсувом та відкритий уламковий перелом середньої третини діалізів обох кісток лівої гомілки із зсувом (відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/137-А/23 від 15.03.2023).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, повністю підтвердив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його вчинення так, як вони встановлені судом. Суду пояснив, що 31.01.2023 у вечірній час доби разом із дружиною рухався на своєму автомобілі з м. Полтава у м. Харків зі швидкістю 50-60 км/год. Дорога була не освітлена. При наближенні до пішохідного переходу, який був позначений відповідним дорожнім знаком та розміткою не знизив швидкість та лівою передньою частиною автомобіля збив пішохода, якого до цього не бачив, можливо, через засліплення світлом фар зустрічних автомобілів. Одразу після цього зупинився, викликав швидку та поліцію, надав потерпілому першу допомогу. В подальшому неодноразово навіщував його в лікарні, купував ліки, придбав інвалідну коляску, надавав гроші на реабілітацію, що і в подальшому планує робити. Зазначив, що потерпілим надавалися розписки про отримання грошових коштів, проте за ними він ще недоплатив ОСОБА_5 4000 гривень. Просив не призначати йому покарання у вигляді реального позбавлення волі. Цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди та втраченого заробітку визнав в повному обсязі, в частині відшкодування моральної шкоди визнав в межах суми 500000 гривень, оскільки більшу суму вважає такою, якою він не в змозі буде виплатити, оскільки отримує заробітну плату приблизно 15000 гривень.

Потерпілий ОСОБА_5 в ході допиту пояснив, що 31.01.2023 р. їхав з військового комісаріату до себе додому, оскільки наступного дня збирався виходити на роботу у ПрАТ «Харківська ТЕЦ-5», куди він влаштувався. Він переходив проїзну частину на пішохідному переході, перейшов полосу руху в напрямку смт Пісочин, де його пропустили водії, десь далеко бачив автомобіль обвинуваченого, але був збитий, внаслідок чого отримав відкриті переломи обох ніг. Через це довго лікувався у стаціонарі, втратив можливість ходити, через що змушений користуватися інвалідним візком, який придбано обвинуваченим, реабілітація, зі слів лікарів, займе ще приблизно 1,5 2 роки.

Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просив не призначати обвинуваченому реальне покарання.

Потерпілий підтримав заявлений в його інтересах цивільний позов та просив його задовольнити. Пояснив, що ОСОБА_6 частково відшкодовано йому витрати на лікування в обумовленому між ними розмірі, проте обвинувачений ще залишився винен 4000 гривень. Зазначив, що він фактично після отриманих травм втратив можливість пересуватися, працювати, час відновлення складатиме тривалий період, і весь цей час з вини обвинуваченого йому та його родині фактично немає на що жити. Він неофіційно працював, 01.02.2023 р. повинен був вийти на роботу на ТЕЦ-5, втратив фактично два заробітки, не може як забезпечувати свою родину, так і сплачувати аліменти колишній дружині, доглядати матір похилого віку.

Просив за можливості визначити порядок виконання вироку суду шляхом встановлення часових проміжків та розміру стягнення (розстрочки виконання).

Представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні подав до суду цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також втраченого заробітку, який підтримав в ході судового розгляду в повному обсязі та просив його задовольнити з врахуванням сплачених ОСОБА_6 потерпілому сум та чеків за придбання лікарських засобів. Також повідомив, що вимоги про витрати на правову допомогу на даний час не підтримує, проте зазначене питання буде вирішуватися після ухвалення у справі вироку в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Беручи до уваги повне визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, а також те, що він не піддає сумніву фактичні обставини справи, відсутність у суду сумніву в правильності розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, добровільності та істинності позиції обвинуваченого, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ними не оспорюються, розглянув дане кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, попередньо роз`яснивши наслідки такого порядку дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого, а також відомостей щодо судових витрат, речових доказів та цивільного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_5 .

Вивченням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем роботи характеризується виключно позитивно, є учасником бойових дій, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставинами, які відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст.66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 , є щире каяття та частково добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 у відповідності до ст. 67 КК України, не встановлено.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу. Судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк, передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким необережним злочином, обставини скоєння даного злочину, відсутність обтяжуючих та наявність пом`якшуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан, репутацію, ставлення до скоєного, поведінку після вчиненого злочину, думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання без реального його відбування, необхідність відшкодування потерпілому шкоди у встановлених судом межах, що може бути ускладненим у разі призначення реального покарання, у зв`язку із чим суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому, призначаючи ОСОБА_6 основне покарання у вигляді позбавлення волі в межах, наближених до мінімальної санкції ч. 2 ст. 286 КК України, вважає можливим звільнити його від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" при постановленні вироку суди мають обговорювати питання про застосування поряд основним покаранням відповідного додаткового, оскільки додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами.

Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого рішення.

При вирішенні питання щодо додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами суд приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого даного додаткового виду покарання, виходячи з обставин ДТП, даних про вік обвинуваченого, його соціальні зв`язки і те, що він вчинив правопорушення проти безпеки руху з тяжкими наслідками, а тому суд, вирішуючи дане питання зазначає, що обвинуваченим не було надано обґрунтованих даних про неможливість обвинуваченого обходитись без транспортного засобу та необхідність керування транспортними засобами в подальшому.

Дії ОСОБА_6 , хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР призвело до непоправних порушень невід`ємних прав потерпілої особи, в тому числі правана здоров`я.

Наслідком такого порушення, на думку суду, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого права на керування транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання, на думку суду, не сприятиме досягненню мети покарання.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В підготовчому судовому засіданні представником потерпілого ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_4 подано цивільний позов до ОСОБА_6 , в якому ставилося питання про стягнення останнього: матеріальної шкоди в розмірі 8964 грн. 71 коп, моральної шкоди в розмірі 1000000 грн., вартості втраченого заробітку в розмірі 29480 грн. Крім того, у позові ставиться питання про стягнення судових витрат. В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 повідомив, що питання про стягнення судових витрат (витрат на правову допомогу) до ухвалення вироку він просить не вирішувати та з відповідним клопотанням він звернеться до суду після ухвалення вироку у справі.

На підтвердження розміру витрат на лікування до позову представником потерпілого додані чеки про оплату медикаментів та лікарських засобів, а також оплату аналізу на загальну суму 8893 грн. 80 коп. Зазначена сума є меншою за заявлену в позові, оскільки один з чеків відкопійований двічі.

Крім того, в ході досудового розслідування ОСОБА_6 також надавалися слідчому копії чеків за придбання ним особисто лікарських засобів для потерпілого на загальну суму 3159 грн. 30 коп., які частково є аналогічними тим, що також додані і до позову.

В судовому засіданні як потерпілий та його представник, так і обвинувачений підтвердили, що станом на день розгляду справи невідшкодованим є розмір витрат на лікування в розмірі 4000 гривень. Відповідно, саме у вказаному розмірі зазначені витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Також з обвинуваченого підлягає стягненню на користь потерпілого розмір втраченого останнім заробітку в розмірі 29480 грн., оскільки вказана вимога також визнається обвинуваченим у повному обсязі.

Що стосується відшкодування потерпілому моральної допомоги, суд виходить з такого.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

В судовому засіданні обвинувачений частково визнав позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 в сумі 500000 грн. та наголосив, що він зобов`язується частково відшкодовувати останньому вказану суму моральної шкоди, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Вирішуючи позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що внаслідок дорожньо - транспортної пригоди останньому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у фізичному болі та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тривалим перебуванням на лікуванні і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням засад розумності та справедливості, а також з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав позовні вимоги потерпілого в сумі 500000 грн., суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_5 та стягнення з ОСОБА_6 на його користь в якості відшкодування моральної шкоди 500000 грн., яка визначена з урахуванням всіх обставин справи.

При цьому клопотання потерпілого, яке було висловлено в ході надання учасникам судового провадження права репліки після проведення судових дебатів, про визначення порядку виконання вироку шляхом ймовірної розстрочки його виконання суд вважає таким, що заявлено передчасно та може бути ініційовано та вирішено на стадії виконання вироку після набрання ним законної сили.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 369-371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в якості відшкодування матеріальної шкоди 4000 (чотири тисячі) гривень; в якості відшкодування моральної шкоди 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, в якості відшкодування втраченого заробітку 29480 (двадцять дев`ять тисяч чотириста вісімдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України витрати на проведення експертних досліджень в розмірі 4177 (чотири тисячі сто сімдесят сім) гривень 36 копійок (к/п, а.с. 62, 91).

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2023 р. на речовий доказ автомобіль «KIA-CARENS», р.н. НОМЕР_1 , та повернути його власнику ОСОБА_6 (к/п, а.с. 37-40).

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому, потерпілому, представнику потерпілого право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1