ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2846/23 Справа № 185/4488/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.408, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_8 ,

встановила:

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст.408, ч.2 ст.289 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Досудовим розслідуванням встановлено, що Солдат ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, і проходячи її на посаді механіка-водія-електрика відділення управління командира батальйону взводу зв`язку 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої Служби Збройних Сил України, положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, близько 14 год. 00 хв. 03 квітня 2022 року самовільно залишив із виданою йому зброєю - автоматом АКМС № НОМЕР_2 місце служби. а саме: район виконання 1 механізованим батальйоном військової частини НОМЕР_1 завдання поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 , з метою ухилитися від військової служби, за попередньою групою осіб із військовослужбовцями цієї ж військової частини молодшим сержантом ОСОБА_9 та солдатом ОСОБА_10 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України - дезертирство, тобто самовільне залишения місця служби з метою ухилитися від військової служби із зброго, за модередньою змового групою осіб, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, солдат ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом і проходячи її на посаді механіка-водія-електрика відділення управління командира батальйону взводу зв`язку 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , повторно після того, як 03.02.3022 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення. передбаченого ч. 3 ст. 183 КК України, діючи умисно, в порушення вимог ст. 65 Конституції України. ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, близько 14 год. 00 хв. 03 квітня 2022 року, перебуваючи у місці дислокації свого підрозділу у АДРЕСА_1 , діючи за попередньою змовою групою осіб з військовослужбовцями цієї ж військової частини молодшим сержантом ОСОБА_9 та солдатом ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, реалізуючи свій спільний злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «Богдан» НОМЕР_3 , 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_11 , з метою вчинення дезертирства на вказаному автомобілі, незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем «Богдан» НОМЕР_3 , 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 . який належить військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_11 та який тимчасово розміщувався у місці дислокації підрозділу механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , розпорядившись вказаним транспортним засобом в подальшому на власний розсуд, внаслідок чого ОСОБА_11 було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 111 170.00 грн. (сто одинадцять тисяч сто сімдесят гривень), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 2 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Під час судового засідання ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 , розташованої в м.Павлограді Дніпропетровської області, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 09 вересня 2023 року, включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.

Суд мотивував свої висновки тим, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинах, за які законом передбачене найсуворіше покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна в разі визнання винуватості. Дані обставини разом з даними про особу обвинуваченого на переконання суду першої інстанції свідчать про наявність ризику залишення обвинуваченими місця військової служби, з метою переховування від суду. Крім того суд вважає, що ризик впливу на потерпілих та свідків обвинувачення, що ставить під загрозу досягнення завдань кримінального судочинства, сформованих в ст. 2 КПК України продовжує існувати. Також продовжує існувати ризик вчинення нового кримінального правопорушення, заявлений прокурором, оскільки обвинувачений раніше судимий, і згідно обвинувального акту, вчинив інкриміновані кримінальні правопорушення в період іспитового строку.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просив скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_12 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування зазначає, що ризики, визначені прокурором у клопотанні є недоведеними. Так, у матеріалах справі відсутні будь-які повідомлення про намагання втечі з боку ОСОБА_8 .. На момент затримання ним не вчинялося дій щодо опору співробітникам поліції. Випадків, коли б ОСОБА_8 чинив опір під час конвоювання до зали судових засідань також зафіксовано не було. Випадки, коли обвинувачений не прибував до зали судових засідань підтверджуються поважністю таких причини у зв`язку з лікуванням, що свідчить про відсутність такого ризику, як переховування від органів досудового розслідування або суду.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків захисник зазначає наступне. У матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення про прямий тиск або вплив на учасників кримінального провадження з боку самого ОСОБА_8 , його родичів або знайомих.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 захисник спростовує тим, що жодних інших повідомлень про підозру у скоєні іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 на час подання апеляційної скарги не вручено.

Крім того, захисник звертає увагу на той факт, що докази у даному кримінальному провадженні збиралися з порушенням вимог КПК України. Сам ОСОБА_8 не мав жодного впливу на якість досудового розслідування.

Також захисник посилається, що обвинувачений ОСОБА_8 до моменту його затримання проживав з матір`ю та бабусею, які потребують догляду та лікування, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебував і не перебуває на даний час. Під час несення ним служби він отримував заохочувальні свідоцтва та сертифікати. Останній постійно проживав в одному населеному пункті с.Лютівка, Харківської області. Всі ці обставини свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Крім того, захисник наголошує на можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Проте, зазначає про можливість застосування такого запобіжного заходу у розмірі, наближеному до мінімуму, який визначений ст.182 КПК України, оскільки сам ОСОБА_8 не працює, його мати звільнилась з попереднього місця роботи, а бабуся отримує пенсію.

Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_8 в умовах тримання під вартою було нанесено собі різані рани обох ліктьових ямок з пошкодженням обох кубітальних вен. Тому, захисник задля збереження життя його підзахисного просить замінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний із триманням під вартою.

Вважає, що суд безпідставно відмовивши у задоволенні його клопотання про дослідження відеозапису подій, не виконав обов`язку встановлення обґрунтованості підозри, у зв`язку з чим, порушив право на захист та рівність учасників кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або встановити заставу, як альтернативний запобіжний захід, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжким та особливо тяжким злочином, за які законом передбачене найсуворіше покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або визначення розміру застави, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого інших, альтернативних запобіжних заходів, слід визнати безпідставними.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 тільки розпочато, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 до 09 вересня 2023 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

На переконання апеляційного суду, доводи захисника щодо здійснення обвинуваченим дій, направлених на нанесення собі ушкоджень є неспроможними, оскільки вони не свідчать про незаконність прийнятого рішення та не спростовують висновку суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Крім того, доводи апелянта про недоведеність ризиків у поданому прокурором клопотанні оцінюються судом критично, оскільки доводи про нездійснення тиску на свідків, не переховування від слідства та не вчинення іншого кримінального правопорушення на день подання апеляційної скарги об`єктивно не можуть свідчити про те, що особа не буде вчиняти таких дій при обранні щодо нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги судом були враховані положення п.1 ч.4 ст.183 КПК, та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину у вчиненні злочинів проти встановленого несення військової служби та експлуатації транспорту.

Вірно зазначено судом першої інстанції про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки обвинувачений, який є військовослужбовцем, у разі зміни запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з утриманням під вартою, зобов`язаний повернутись до виконання своїх обов`язків, пов`язаних з проходженням військової служби.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

ухвалила:

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ч.4 ст.408, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_8 , до 09 вересня 2023 року, без визначення розміру застави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4