БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1418/22
Провадження № 1-в/497/43/22
УХВАЛА

12.12.22 року суддя Болградського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , вивчивши у приміщенні суду в м.Болград матеріали подання провідного інспектора Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_2 , що погоджене з начальником Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_3 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Болград Одеської області, зі слів з середньою освітою, українську розуміє, офіційно непрацевлаштований, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

- засуджений вироком Болградського районного суду Одеської області від 10.10.2022р. за ст.185ч.4 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з застосуванням ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік,

ВСТАНОВИЛА:

07.12.2022р. до суду звернувся фахівець Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_2 , яким вона просить розглянути питання про приведення судового рішення у відповідність, посилаючись як на підставу вимоги на ст.537ч.1п.14 КПК України та на те, що вироком суду на засудженого ОСОБА_4 не покладено у супереч вимог п.1ст.76 КПК України обов`язків, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ст.539 КПК України регламентовано, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, а ч.3 цієї ж статті що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово, крім питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вивчивши вимоги та доводи подання, судом з`ясоване наступне.

Статтею 534 КПК України регламентовано порядок виконання судових рішень у кримінальному провадженні: "1. В разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. 2. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню. 5. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом".

Питання, які вирішуються судом під час виконання вироків, визначені статтею 537 КПК України зі змінами, встановленими ЗУ №1491-VIII від 07.09.2016р.: "1. Під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання ...14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Питання про приведення вироку суду у відповідність із законодавством України визначено статтею 610 КПК України, але стосується воно вироку суду іноземної держави, а тому не підлягає вирішенню в межах даного кримінального провадження.

Таким чином, на підставі ст.537ч.1п.14 КПК України суд має можливість вирішити інші питання під час виконання вироків, та про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

З вироку Болградського районного суду Одеської області від 10.10.2022р. суду вбачається, що засудженому ОСОБА_4 вказаним вироком суду призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, та, з застосуванням ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та призначено іспитовий строку тривалістю 1 (один) рік. Крім того, на засудженого покладені обов`язки, які він має виконувати протягом випробувального строку: відповідно до ч.1п.2ст.76 КК України повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також, на підставі ст.104 КК України, на ОСОБА_5 , що є матір`ю засудженого ОСОБА_4 , за її заявою покладено обов`язок щодо нагляду за її сином засудженим ОСОБА_4 та проведення з ним виховної роботи.

Орган пробації своїм поданням, вважаючи, що суд, у супереч вимог п.1ст.76 КПК України не поклав на засудженого обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, просить своїм поданням вирішити питання про приведення судового рішення у відповідність, не зазначивши яке саме питання та у відповідність до чого потрібно привести і яке конкретно «рішення суду».

Так, як зазначено вище, кримінально-процесуальний кодекс містить ст.610, яка регламентує розгляд судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, що не узгоджується з текстом подання, оскільки воно не містить відомостей про будь-який вирок суду іноземної держави. Крім того, суд може привести вирок суду у відповідність зі змінами у законодавстві, які покращують стан засудженого, однак і про існування таких обставин стосовно засудженого в поданні не йдеться. Міркуючи логічно, суд дійшов висновку, що орган пробації висуває вимогу до суду першої інстанції про зміну тексту вищевказаного вироку суду шляхом покладення на засудженого обов`язку, який на нього не покладений вироком суду, що є правом лише апелянта шляхом апеляційного оскарження судового рішення, але, станом на теперішній час, таку вимогу суд будь-якої інстанції задовольнити вже не має права, оскільки даний вирок суду ніким не оскаржувався та набрав законної сили. Аналізуючи текст вищезазначеного вироку, суд з`ясував, що засуджений ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці, тому суд, визнавши його винним, покарання призначив відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно листа ВССУ №223-66/0/4-17 від 16.01.2017р. про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх, Верховний суд звернув увагу місцевих та апеляційних судів на те, що «Для забезпечення однакового та правильного застосування положень Кримінального та Кримінального процесуального кодексів під час здійснення судами загальної юрисдикції кримінальних проваджень щодо неповнолітніх, з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм закону в судовій практиці та запобігання помилок, діючи відповідно до п.7 розд.XII «Перехідних положень» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016 №1402-УІІІ, судова палата у кримінальних справах ВСС…» дійшла висновку, що «Під час здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх суди зобов`язані забезпечувати точне й неухильне застосування чинного законодавства, своєчасний та якісний їх розгляд, керуватися Конституцією, Кримінальним кодексом, Кримінальним процесуальним кодексом, положеннями інших нормативно-правових актів, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, зокрема, Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.89, Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29.11.85 («Пекінські правила»), а також враховувати практику Європейського суду з прав людини. Кримінальне провадження щодо неповнолітніх здійснюється у загальному порядку з урахуванням особливостей, передбачених гл.38 КПК, з дотриманням принципу забезпечення реалізації неповнолітніми особами права користуватися додатковими гарантіями, встановленими національним законодавством та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою. Якщо норми КПК суперечать такому міжнародному договору, застосуванню підлягають згідно ч.4ст.9 КПК положення відповідного договору. Недотримання судом міжнародних принципів здійснення кримінальних проваджень щодо неповнолітніх може призвести до порушення права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 16.12.99 у справі «Т. проти Великої Британії»). зважати, що особа набуває повної кримінально-процесуальної дієздатності лише з досягненням повноліття, незалежно від рішення уповноваженого органу про емансипацію неповнолітньої особи, вступу в шлюб чи запису особи матір`ю або батьком дитини; пам`ятати, що закріплений законом особливий підхід до неповнолітніх зумовлює застосування інших, відмінних від тих, які застосовуються до дорослих, форм реалізації кримінальної відповідальності; дотримуватися принципу найкращих інтересів дитини, закріпленого в ст.3 Конвенції ООН про права дитини, який полягає в тому, що, якщо певна правова норма може по-різному тлумачитися, застосуванню підлягає те тлумачення, яке найкращим чином відповідає інтересам дитини; враховувати, що регламентований процесуальним законом особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх поширюється і на осіб, які досягли повноліття під час здійснення кримінального провадження, а також на випадки, коли особа в одному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, частину з яких нею вчинено до, а решту після досягнення 18 років. Згідно ст.484 КПК України, порядок кримінального провадження щодо неповнолітніх визначається загальними правилами цього Кодексу з урахуванням особливостей, передбачених главою 38, а звільнення від відбування покарання з випробуванням здійснюється на підставі вимог ст.104 КПК України, згідно якої: « 1. Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. 2. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. 3. Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років. 4. У разі звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на окрему особу, за її згодою або на її прохання, обов`язок щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи». Тобто, суд, ухвалюючи вирок та призначаючи покарання особі, яка вчинила злочин чи кримінальний проступок у неповнолітньому віці, має врахувати особливості призначення покарання таким особам, у т.ч. зі звільнення від відбування покарання.

Крім того, застосування додаткових обмежень, передбачених у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, є правом, а не обов`язком суду, що визначено судовою практикою, а саме рішенням Верховного Суду від 17.07.2018р. у справі № 756/2962/17, яким суд відмовив у задоволенні скарги прокурора на ухвалу апеляційного суду, якою було знято з засудженого обов`язок не виїжджати за межі України. Ухвалою колегії суддів судова палата з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2019р. (провадження №11-кп/4820/404/19, справа №686/6552/18), також визнала, що «покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами (ч.ч.1,2ст.50 КК України). Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3ч.1ст.65 КК України). При призначенні покарання суди в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК (2341-14) стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (постанова пленуму ВСУ від 24.10.2003р. №7). Частиною 1 ст.76 КК України визначено, що в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Отже, конструкція зазначеної норми передбачає в обов`язковому порядку у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням покладення на засудженого обов`язків, передбачених у пунктах 1 та 2 ч.1 ст.76 КК України; разом з тим, з урахуванням у пункті 2 зазначеної норми розділового сполучника «або», що є синтаксичним розривом тексту, обов`язки, зазначені в ньому, слід розглядати як альтернативу один одному…. Враховуючи вищевказане, вимоги закону, конкретні обставини справи, зокрема особу обвинуваченого, принципи призначення покарання, в тому числі, принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів прийшла до висновку про те, що судом дотримано вимог закону про кримінальну відповідальність при визначенні обвинуваченому обов`язків, які він повинен виконувати у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням».

Крім того, повноваження уповноваженого органу з питань пробації визначені ст.13 КВК України, згідно якої: « 1. Уповноважений орган з питань пробації у межах своїх повноважень забезпечує: здійснення нагляду за засудженими, звільненими від відбування покарання з випробуванням, звільненими від відбування покарання вагітними жінками і жінками, які мають дітей до трьох років; виконання покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських і виправних робіт; реалізацію пробаційних програм стосовно осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням; проведення соціально-виховної роботи із засудженими, до яких застосовано пробацію; здійснення заходів з підготовки осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, до звільнення; направлення засуджених до обмеження волі для відбування покарання до виправних центрів у порядку, визначеному статтею 57 цього Кодексу; здійснення інших визначених законодавством заходів, спрямованих на виправлення засуджених та запобігання вчиненню ними повторних кримінальних правопорушень».

Тобто, суд дійшов висновку, що чинне законодавство не містить обов`язку органу пробації здійснювати періодичну реєстрацію засуджених до випробувального строку осіб. Крім того, жодним Законом не визначено періодичність такої реєстрації та обов`язок суду покладати на всіх таких осіб обов`язок з`являтися періодично на реєстрацію до органу пробації. Натомість, з самої назви статті 76 КК України «Обов`язки, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням» - не містить зобов`язального вислову у розумінні «суд зобов`язаний», з чого вбачається сенс законодавця щодо надання суду дискреції в цій частині процесуального Закону: суд «призначає» або «не призначає» - тобто, визначення цієї дії законодавцем покладається на розсуд суду з врахуванням особливостей кримінального провадження.

Вищевказане подання містить невірні твердження щодо непокладання вказаним вироком суду на засудженого обов`язків, передбачених ч.1ст.76 КПК України.

Натомість, з тексту вироку вбачається, що судом, відповідно до ч.1п.2,ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_4 протягом випробувального строку повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, що узгоджується з покладенням на орган пробації обов`язку здійснювати контроль за засудженим.

Статтею 533 КПК України регламентовано наслідки набрання законної сили судовим рішенням: "1. Вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України". Таким чином, орган пробації має обов`язок виконувати вирок суду, який набрав законної сили без надання оцінки судовому рішенню що мають право робити лише суди апеляційної та касаційної інстанції.

Відповідно до ст.164 КВК України, уповноважений орган з питань пробації: "веде облік засуджених протягом іспитового строку... Звільнені від відбування покарання з випробуванням зобов`язані: виконувати обов`язки, які покладені на них судом; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; з`являтися за викликом до зазначеного органу". Цим Законом також не передбачена така обов`язкова дія обвинуваченого як з`являтися до органу пробації для реєстрації, однак цей Закон місить до таких осіб вимогу з`являтися за викликом до зазначеного органу, що узгоджується з абз.4 резолютивної частини вироку, яким суд ухвалив «покласти, згідно з вимогами ст.76ч.4 КК України, на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого, обов`язок: здійснювати нагляд за засудженим ...». Таким чином, орган пробації не позбавлений можливості здійснити виклик засудженого ОСОБА_4 для здійснення нагляду щодо нього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що, у зв`язку з невизначеним у поданні органу пробації конкретним питанням, яке має розглянути суд щодо приведення у відповідність з чим і яке саме судове рішення, вищевказане подання органу пробації від 07.12.2022р. про розгляд питання щодо приведення судового рішення у відповідність підлягає поверненню для належного оформлення.

Згідно ч.6ст.539 КПК України, за наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку. Однак повернення для дооформлення подання без розгляду не є його розглядом, однак породжує право заявника звернутися з ним до суду повторно після усунення недоліків, роз`яснених даною ухвалою. Також підлягає роз`ясненню заявнику положення ч.1ст.380 КПК України про наявність права на звернення до суду з іншим поданням.

Керуючись ст.78 ч.1 КК України, ст.ст.537ч.1п.9, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Подання провіденого інспектора Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_2 , що погоджене з начальником Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_3 про вирішення питання щодо приведення судового рішення у відповідність повернути заявнику для належного оформлення.

Роз`яснити заявнику, що він має право врахувати положення та можливості, надані йому ч.1ст.380 КПК України, яка регламентує: «якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_6 ОСОБА_7