Справа № 191/3893/17
Провадження № 1-кп/191/423/17
У Х В А Л А

іменем України

26 січня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

законного представника неповнолітнього ОСОБА_7 ОСОБА_8

законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11

законного представника потерпілого ОСОБА_12

осіб відносно яких розглядається клопотання: ОСОБА_7 , ОСОБА_9

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове клопотання в кримінальному провадженні №0001706 від 28.08.2017 року про застосування примусових заходів виховного характеру за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у с. Шевченківське, Синельниківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, студента 3-го курсу Автотранспортного коледжу м. Дніпро, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у с. Шевченківське, Синельниківського району, Дніпропетровської області, студента 4-го курсу коледжу радіоелектроніки м. Дніпро, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру від 31 жовтня 2017 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 будучи неповнолітніми особами, які після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинили суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність за ч.3 ст.153 КК України, тобто задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, вчинене групою осіб, у відношенні малолітнього, при наступних обставинах: в період часу з 01 травня 2017 року до 25 травня 2017 року, більш точну дату в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, приблизно о 10 годині 00 хвилин, малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходячись в лісосмузі, неподалік від будинку АДРЕСА_1 , за попередньою змовою з малолітнім ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , маючи умисел спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, заздалегідь знаючи про те, що потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є малолітнім, із застосуванням по відношенню до ОСОБА_11 фізичної сили, поклали потерпілого на землю обличчям донизу. Після цього, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, ОСОБА_9 став утримувати потерпілого ОСОБА_11 за руки, долаючи таким чином його волю до чинення опору та спротиву, а ОСОБА_7 , стягнув з ОСОБА_11 одягнені на ньому шорти з трусами, та став вводити в аноректальну ампулу свій оголений статевий орган. Після того як ОСОБА_7 зробив декілька фрикційних рухів, він та ОСОБА_9 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_11 фізичною розправою в тому разі, якщо він повідомить про вчинене в відношенні нього кримінальне правопорушення своїм батькам або іншим дорослим, відпустили потерпілого.

Після цього, в той же день, в період часу з 01 травня 2017 року до 25 травня 2017 року, більш точну дату в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, після 10 годин 30 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою, знаходячись в лісосмузі, неподалік від будинку АДРЕСА_1 , схопили потерпілого ОСОБА_11 за руки та ноги, та затягли в напівзруйноване приміщення господарської споруди, розташоване в зазначеній лісосмузі, де, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, із застосуванням по відношенню до ОСОБА_11 фізичної сили, знову поклали потерпілого на землю обличчям донизу. Після цього, ОСОБА_9 став утримувати потерпілого ОСОБА_11 за руки, долаючи таким чином його волю до чинення опору та спротиву, а ОСОБА_7 стягнув з ОСОБА_11 одягнені на ньому шорти з трусами, та став вводити в аноректальну ампулу свій оголений статевий орган. Після того, як ОСОБА_7 зробив декілька фрикційних рухів, він та ОСОБА_9 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_11 фізичною розправою в тому разі, якщо він повідомить про вчинене в відношенні нього кримінальне правопорушення своїм батькам або іншим дорослим, відпустили потерпілого.

Після цього, в той же день, в період часу з 01 травня 2017 року до 25 травня 2017 року, більш точну дату в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, після 16 години 00 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою, знаходячись неподалік від будинку АДРЕСА_1 , схопили потерпілого ОСОБА_11 за руки та ноги, та затягли у водостічну канаву, розташовану біля зазначеного двору, де реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства щодо малолітнього, із застосуванням по відношенню до ОСОБА_11 фізичної сили, знову поклали потерпілого на землю, обличчям донизу. Після цього, ОСОБА_9 став утримувати потерпілого ОСОБА_11 за руки, долаючи таким чином його волю до чинення опору та спротиву, а ОСОБА_7 , стягнув з ОСОБА_11 одягнені на ньому шорти з трусами, та став водити в аноректальну ампулу свій оголений статевий орган.

Після того, як ОСОБА_7 зробив декілька фрикційних рухів, він та ОСОБА_9 погрожуючи потерпілому ОСОБА_11 фізичною розправою в тому разі, якщо він повідомить про вчинене в відношенні нього кримінальне правопорушення своїм батькам або іншим дорослим, відпустили потерпілого.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив відмовити у застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які вчинили суспільно-небезпечне діяння, у зв`язку із досягненням ними на момент розгляду клопотання, повноліття і закрити кримінальне провадження.

ОСОБА_7 у судовому засіданні відмовився від надання показів.

ОСОБА_9 у судовому засіданні відмовився від надання показів.

Захисник ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ОСОБА_6 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та закрити провадження за відсутністю доказів.

Законний представник потерпілого ОСОБА_12 та малолітній потерпілий ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснень не надавали, так як ОСОБА_12 відмовилася від будь-яких пояснень її та сина.

Законний представник неповнолітнього ОСОБА_7 ОСОБА_8 підтримала позицію захисника.

Законний представник неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_10 підтримала позицію захисника.

На підтвердження того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вчинили суспільно - небезпечне діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 153 ч.3 КК України стороною обвинувачення, надано наступні докази:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.08.2017 року, з якого вбачається, що із заявою звернулася ОСОБА_12 в якій повідомила, що на початку червня 2017 року більш точну дату не встановлено, приблизно в 10.00 год. ранку, неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , учні Миролюбівської ЗОСШ в лісосмузі, розташованій поблизу з вул. Центральна в с. Шевченківське, розбещували малолітнього сина заявниці ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.п. 8);

- висновок судово-психіатричного експерта №250 від 19.09.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_11 у період вчинення стосовно нього протиправних дій на будь-яке хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, інший хворобливий стан психіки не страждав і в теперішній час не страждає. Іспитований міг правильно сприймати зовнішній, фактичний бік вчинених проти нього кримінальних дій і може давати про них правильні показання (а.п. 66-68);

- висновок експерта №322, експертиза розпочата 29.08.2017 року, закінчена 31.08.2017 року, з якого вбачається, що при судово-медичній експертизі 29.08.2017 р. дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з урахуванням відомих обставин справи, а також даних медичної документації, будь-яких пошкоджень в області задньо-проходного отвору, а також інших ділянках тіла по строкам, що відносяться травень-червень 2017 року не виявлено. Згідно представленої медичної документації КЗ «Дніпровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР» спільний огляд від 30.08.2017 р. зав. Відділення реконструктивної хірургії ОСОБА_13 , лікаря-хірурга ОСОБА_14 , лікаря-хірурга консультативної поліклініки ОСОБА_15 : висновок на момент огляду даних за травматичні пошкодження перианальной області і прямої кишки не виявлено. (а.п. 17-18);

- згідно відомостей вказаних у спільному огляді від 30.08.2017 року складеного зав. Реконструктивної хірургії ОСОБА_16 , лікаря хірурга ОСОБА_14 , лікаря хірурга консультативної поліклініки ОСОБА_15 КЗ «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, вбачається, що дитина на момент огляду скарг не пред`являла, при наружному огляді анальний сфінктер розміщено типово, зовнішніх пошкоджень не виявлено. При ректальному огляді сфінктер нормотонічний, в ампулі прямої кишки каловий вміст патологічних утворень не виявлено бімануальне співставлення безболісне. На момент огляду даних за травматичне пошкодження переанальної області і прямої кишки не виявлено. (а.п.19);

- протокол огляду від 29 серпня 2017 року та фототаблиці до нього, проведений за участю малолітнього свідка ОСОБА_17 , матері свідка ОСОБА_18 , з якого вбачається, що в лісосмузі розташованій через асфальтовану дорогу від будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , навпроти буд.№55 малолітній свідок ОСОБА_17 показав місце в лісосмузі на відстані близько 30 метрів від асфальтованої дороги на пагорбі під деревом, повідомивши що саме в цьому місці він бачив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 роздягали ОСОБА_11 . Навпроти буд. №57 на відстані близько 15 метрів від асфальтованої дороги, ОСОБА_17 показав розвалини господарської будівлі та пояснив, що в цьому місці на наступний день він бачив, що в цьому місці ОСОБА_9 та ОСОБА_7 роздягали ОСОБА_11 . Також показав канаву пояснивши, що в цьому місці він також бачив в травні 2017 року, як ОСОБА_9 та ОСОБА_7 роздягали ОСОБА_11 (а.п.55-58).

Від допиту свідків в судовому засіданні прокурор відмовився, а також вважав за недоцільне допитувати малолітнього потерпілого, через відмову його самого і його матері від будь-яких пояснень та з метою уникнення травмування дитини.

Особливості кримінального провадження щодо неповнолітніх визначені Главою 38 КПК «Кримінальне провадження щодо неповнолітніх».

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 від 13 січня 2004 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_6 та на час розгляду справи має повних 19 років.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 від 23 липня 2003 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_7 та на час розгляду справи має повних 19 років.

Відповідно до положень ст.498 КПК кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 97, 105 КК України, ст. ст. 498, 501 КПК України, примусовий захід виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише до неповнолітнього. Тобто примусові заходи виховного характеру, передбачені законом України про кримінальну відповідальність, застосовуються не лише за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, і якщо під час постановлення ухвали щодо застосування таких заходів, особа перебувала у неповнолітньому віці.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої тяжкості або середньої тяжкості, а також особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії або бездіяльності, передбачених Особливою частиною КК України.

Як вбачається з п. 3 ч. 1 ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує питання чи слід застосувати до неповнолітнього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Відповідно до ч. 2 ст. 500 КПК України судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що завданням кримінального провадження є, зокрема, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений (стаття 2 КПК України).

Статтею 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, здобутих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною першою статті 9 КПК України закріплено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ч.2 і ч.4 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, згідно з вимогами ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При оцінці доказів суд виходить із визначення предмета доказування у кримінальному провадженні - це сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, які необхідно встановити у кожному кримінальному провадженні і які мають правове значення для правильного його вирішення по суті.

Пунктами 1 і 2 частини 1 статті 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) і винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В своєму рішенні "Коробов проти України" від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення вини "поза розумним сумнівом". Така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

У своєму рішенні «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 року п.53 Європейський суд з прав людини також зазначає, що необхідно оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність і точність (п.86 рішення ЄСПЛ у справі «Вєренцов» проти України від 11.07.2013 року).

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат і обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч.1 і ч.2 ст.92 КПК України).

Про це також йдеться у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 р. (п.146), де Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного, що також передбачено ст. 62 ч.3 Конституції України, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом ст. ст.21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

У відповідності до ст. 501 ч.1 п.1, 2, 3 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

У частині 2 статі 501 КПК України зазначено, що якщо під час судового розгляду не буде доведено однієї з обставин, передбачених у пункті 1 або 2 частини першої цієї статті, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження.

Згідно із положеннями ст.22 КПК України суд зберігає об`єктивність та неупередженість, в тому числі не надаючи переваг будь-якій стороні кримінального провадження.

Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Основним безпосереднім об`єктом злочину передбаченого ч.3 ст. 153 КК України є статева свобода чи статева недоторканість особи. Додатковим об`єктом виступає нормальний фізичний і психічний розвиток малолітнього та здоров`я особи.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.3 ст. 153 КК України, полягає у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства.

Кваліфікуючими ознаками злочину є вчинення його: групою осіб; а особливо кваліфікуючою обставиною - вчинення злочину щодо малолітнього.

З наданих стороною обвинувачення доказів не можливо встановити, що по відношенню до малолітнього ОСОБА_19 зі сторони осіб, відносно яких подано клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було вчинено кримінальне правопорушення, що виразилося в задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, крім того як вбачається з висновку експерта №322 від 31.08.2017 року, в якому експертом зазначено, що з урахуванням відомих обставин справи та медичної документації на момент огляду даних за травматичне пошкодження перианальної області і прямої кишки у дитини, ОСОБА_11 , 2009 р.н., не виявлено, протокол огляду від 29 серпня 2017 року та фото таблиці до нього, проведений за участю малолітнього свідка ОСОБА_17 також не підтверджує, факту вчинення даного кримінального правопорушення, з інших доказів також не можливо встановити чи мало місце суспільно небезпечне діяння.

Таким чином, аналіз усіх доказів свідчить про те, що обставини вчиненого кримінального правопорушення зазначені у даному клопотанні ґрунтуються на припущеннях, від допиту свідків в судовому засіданні прокурор відмовився.

За результатами судового розгляду, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши всі зібрані по справі та досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшла висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази, не вважає такими, які самі по собі, чи в їх сукупності - прямо чи опосередковано підтверджують існування обставин, про які зазначено в клопотанні та доводять, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було вчинено суспільно небезпечне діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 153 ч.3 КК України поза розумним сумнівом.

Згідно вимог ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вимогами ст. 370 КПК України, передбачено, що судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання та закрити провадження так як особи, стосовно яких розглядається клопотання досягли повноліття.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора в частині того, що примусові заходи виховного характеру підлягають застосуванню відносно лише неповнолітніх осіб, разом з тим, ч.2 ст.501 КК України передбачено, якщо під час судового розгляду не буде доведено однієї з обставин, передбачених у пункті 1 або 2 частини першої цієї статті, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження, оскільки стороною обвинувачення не доведено, чи мало місце суспільно небезпечне діяння (п.1 ч.1 ст.501 КПК України), тому підстав для відмови в задоволенні клопотання у зв`язку з досягненням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 повноліття не знаходить.

Оцінюючи зібрані органом досудового розслідування та представлені суду стороною обвинувачення докази, які перевірені в даному судовому провадженні та безпосередньо досліджені судом, колегія суддів вважає, що вони у своїй сукупності без усяких сумнівів та беззаперечно, не дають можливості дійти обґрунтованого висновку щодо вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.153 ч.3 КК України, а тому згідно ст. 501 ч.2 КПК України кримінальне провадження №0001706 від 28.08.2017 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні суспільно - небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 153 ч.3 КК України підлягає закриттю.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 369, 370, 371, 372, 498, 500, 501 КПК України, ст. ст. 97, 105 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У застосуванні примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 які вчинили суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, відмовити та закрити кримінальне провадження.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_3

Суддя ОСОБА_2