Справа № 385/1153/22
У Х В АЛ А

27.01.2023 Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеконференції в залі суду в м. Гайвороні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090 від 13.06.2022, про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 ,

законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

та його захисників - адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и в :

у провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

24.01.2023 до суду надійшло клопотання начальника Гайворонського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів. В обґрунтування даного клопотання зазначає, що дія даного запобіжного заходу закінчується 04.02.2023, проте судовий розгляд даного кримінального провадження не завершено, тому, ураховуючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість кримінального правопорушення, особисте ставлення обвинуваченого до вчиненого, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 , які на даний час не відпали та продовжують існувати, вважає, що у відповідності до вимог ст. 178 КПК України наявні усі обставини для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, наголошує, що більш м`які запобіжні заходи (особисте зобов`язання, домашній арешт) не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 та не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, ураховуючи і те, що ОСОБА_12 на даний час не має міцних соціальних зв`язків, оскільки на даний час дружина обвинуваченого ОСОБА_13 разом із спільними дітьми залишила місце їхнього постійного проживання.

Крім того, 27.01.2023 до суду надійшло клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому та обрання йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час. В обгрунтування клопотання зазначають, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 на досудовому розслідуванні не відповідає фактичним обставинам, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які підтверджують вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, наголошують на існування доказу висновку комісійної судово-медичної експертизи, який підтверджує, що смерть потерпілого настала саме від лікарської помилки. Вказують на необгрунтованість обвинувачення, а саме обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке ставиться у провину ОСОБА_5 , не може бути безумовною обставиною застосування такого запобіжного заходу. Ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не доведені. У клопотанні прокурора міститься перелік ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які нібито продовжують існувати, проте такі жодними доказами не підтверджені і ґрунтуються на припущеннях, тобто ризики зазначені формально. Обвинувачений раніше не судимий, має позитивні характеристики, батьків похилого віку, четверо неповнолітніх дітей, які перебувають на його утримані, міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та роботи, а тому йому доцільно обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час, що б, на їхню думку, надало змогу ОСОБА_5 працювати, утримувати дітей та батьків та бути корисним державі. Вважають, що обвинувачений ОСОБА_5 не буде переховуватися від суду, ймовірність тиску на свідків зі сторони обвинуваченого відсутня, оскільки вони підтверджують невинуватість ОСОБА_5 , у нього немає реальної можливості чи бажання спотворювати чи знищувати докази. Таким чином, вважають, що до обвинуваченого можливо застосувати запобіжний захід, який не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт в нічний час, що, на їхню думку, буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки такого.

В судовому засіданні прокурор підтримала подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Що стосується клопотання захисників обвинуваченого про зміну такому запобіжного заходу та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час, то проти такого заперечила.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисники - адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечили проти клопотання прокурора. Крім того, захисники обвинуваченого просили задовольнити подане ними клопотання, яке підтримав в судовому засіданні обвинувачений, про зміну обвинуваченому запобіжного заходу та обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник адвокат ОСОБА_8 , законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали подане клопотання прокурора, просили таке задовольнити, що стосується клопотання захисників обвинуваченого, то в задоволенні такого просили відмовити.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризиками, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У відповідності до п.4 ч.2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Частиною 3 ст. 5 вказаної Конвенції передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерела права.

Відповідно ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» (п. 80), при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Також, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 01.06.2006 року у справі «Мамедов проти Росії», суд при перевірці законності та обґрунтованості запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має враховувати не тільки тяжкість обвинувачення, як на визначальний чинник при оцінці ймовірності ризиків, і хоча суворість покарання є визначальним, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Попков проти Росії» від 06.12.2007 року визначено, що підозрюваний повинен бути звільнений на час розгляду справи, якщо державні органи не можуть надати достатньо підстав, які виправдовують його утримання під вартою. Влада зобов`язана надати переконливі підстави для будь-якого мінімального строку тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення свідчать про його підвищену суспільну небезпеку.

Відповідно до ухвали слідчого судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.06.2022 відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого неодноразово продовжено, зокрема: 09.08.2022 до 13.09.2022 включно; 07.09.2022 до 13.10.2022 включно; 11.10.2022 до 09.12.2022 включно; 07.12.2022 до 04.02.2023 включно.

При вирішенні доцільності продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 відповідно до ст. 178 КПК України судом враховується те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати і на даний час, зокрема, які передбачені:

п.1 ч.1 ст. 177 КК України, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, так як ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме у скоєнні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років;

п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою уникнення покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим, значна частина яких проживають в одному населеному пункті з обвинуваченим, з якими останній особисто знайомий, тому наявні достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може здійснювати на них тиск та залякування з метою відмови від підтвердження наданих показань в суді або їх зміни;

п.4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тобто вводити суд в оману, ухилятись від викликів суду.

Перевіряючи доводи клопотання сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення суд зазначає про таке.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, у рішенні в справі Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86, § 32) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04, § 175).

Поряд з тим, ЄСПЛ в п. 184 рішення Великої Палати у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia) від 28 листопада 2017 року, заява № 72508/13, вказав, що «обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку».

Відхиляючи доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення, суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді клопотання про продовження строку дії запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою суд не оцінює докази на предмет наявності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого діяння, а лише встановлює, що обвинувачений міг вчинити відповідне кримінальне правопорушення.

Такий висновок також узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, де суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Суд вважає за недоцільне досліджувати докази при продовженні строків запобіжного заходу, на які покликається сторона захисту, оскільки наведене порушує принцип презумпції невинуватості та суперечить нормам кримінального процесуального закону та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно яких рішення суду повинно бути викладено у формулюваннях, які забезпечують принцип невинуватості особи. Суд вважає, що під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суд не вправі досліджувати докази і давати їм оцінку чи в інший спосіб перевіряти доведеність вини обвинуваченого, розглядати і вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду справи по суті обвинувачення.

Доводи захисників, викладені в клопотанні до суду, стосовно того, що ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, та зазначені в клопотанні прокурора не доведені, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ризики у даному кримінальному провадженні знайшли своє об`єктивне підтвердження в повному обсязі під час розгляду клопотання прокурора в суді.

Зокрема, щодо покликань сторони захисту про недоведеність стороною обвинувачення існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_5 зможе переховуватись від суду, суд зазначає таке.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, санкція статті якого передбачає покарання виключно у виді реального позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Однак, сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись слідчим суддею під час розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20 червня 2019 року у справі № 166/313/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 674/1202/19, від 27 лютого 2019 року у справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Отже, у даній ситуації тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання ОСОБА_5 під вартою, проте зазначений у санкції статті строк у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши строк тримання під вартою.

У рішенні від 26 січня 1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, внаслідок якого настала смерть потерпілого, суд дійшов висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого переважають інтереси забезпечення поваги до його особистої свободи.

Окрім зазначеного, суд також ураховує й те, що в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, в ОСОБА_5 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

Отже, ураховуючи тяжкість можливого покарання, у сукупності із іншими обставинами, суд дійшов висновку щодо наявності такого ризику можливого переховування від суду.

Що стосується позиції сторони захисту про відсутність доказів, які б обґрунтовували наявність інших ризиків, зокрема ризику впливу обвинуваченого на свідків, то суд зазначає наступне.

При оцінці існування ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_5 на свідків слід врахувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України ), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Тобто ризик впливу на свідків існує аж до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань свідками й тому заборона спілкуватися з певними особами, як наслідок можливості ймовірного впливу на них, це об`єктивна необхідність забезпечення показань учасників кримінального провадження, які мають доказову силу.

За таких обставин, ураховуючи викладені в клопотанні прокурора обставини вчинення кримінального правопорушення, суд вважає доведеним те, що з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений може здійснювати вплив на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, з метою зміни чи відмови від наданих ними показань, тобто є наявний ризик незаконного впливу обвинуваченого на таких осіб. Доводи клопотання сторони захисту вказаних висновків не спростовують.

Інших доказів того, що підстави та ризики, якими обґрунтовувалось обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, перестали існувати, стороною захисту суду не надано.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, ураховуючи справжні інтереси суспільства та конкретні обставини кримінального провадження, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, аніж тримання під вартою.

Крім того, ураховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тому відповідно до п.2 ч.4 ст. 183 КПК України суд також не вбачає підстав до визначення застави у даному кримінальному провадженні.

Ураховуючи вищевикладене, наявність обґрунтованих ризиків, які на даний момент не зменшилися та продовжують існувати, ураховуючи дані про особу обвинуваченого, а також вищенаведені обставини, які у відповідності до ст. 178 КПК України враховуються при обранні запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню та слід продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

На думку суду, зміна запобіжного на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту, за наявних ризиків не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження в суді, тому в задоволенні клопотання захисників слід відмовити.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 6 §1 Конвенції зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, § 58).

Керуючись ст. 183, 331, 372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

клопотання начальника Гайворонського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на шістдесят днів, а саме до 27.03.2023 включно.

В задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час відмовити.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити начальнику Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Гайворонський районний суд Кіровоградської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_14