Справа № 216/5232/22
Провадження № 1-кп/216/785/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000061 від 22.11.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

встановив:

21 листопада 2022 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло вказане клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, в якому прокурор зазначає, що сектором дізнання Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні 000061 від 22.11.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.11.2012 до чергової частини Центрально-Міського РВ надійшла поштою заява від ОСОБА_4 про те, що відповідно до умов договору дарування від 02.10.2002, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 , реєстровий номер 1185, домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було подаровано його дружиною ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 вважає, що дії приватних нотаріусів щодо виготовлення та посвідчення зазначеного договору є незаконними, а сам договір не дійсним, оскільки він перебуває у законному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та разом з нею за власні кошти збудували будинок АДРЕСА_1 з 1999 по 2000 роки. Право власності на вказане домоволодіння було оформлене на ОСОБА_6 . За згодою сторін у 2001 будинок за договором безоплатного користування був переданий ОСОБА_6 у безоплатне користування ОСОБА_8 строком на п`ять років.

У жовтні 2002 року ОСОБА_7 та її чоловік звернулися до ОСОБА_4 та його жінки з проханням збільшити строк користування до 10 років, на що останній разом з дружиною погодились.

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 стало відомо, що його дружина ОСОБА_6 02 жовтня 2002 року уклала договір дарування з ОСОБА_7 , яка в жовтні 2008 року звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0614 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 до нотаріальної контори не їздили, та папери які підписували не читали, а вважали, що підписують договір безоплатного користування. Договір дарування вважає не дійсним, оскільки він був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою обдарованої, тобто ОСОБА_7 .

У зв`язку з цим, ОСОБА_4 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, укладеного 06 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

11 травня 2011 року рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу у справі № 2-413/11 в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 6 жовтня 2010 року земельної ділянки, площею 0,0614 га, відмовлено.

Як встановлено в судовому засіданні, дана земельна ділянка була передана ОСОБА_6 03 липня 2001 року із земель комунальної власності безоплатно, в період її шлюбу з ОСОБА_4 та оформлена на ім`я ОСОБА_6

06 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0614 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 . У своїх письмових запереченнях до суду ОСОБА_6 зазначила, що підписала вказаний договір у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 добровільно, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого впливу. На час підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки вона не страждала і не страждає тяжким захворюванням. Земельна ділянка передана була їй безоплатно і була її особистою приватною власністю, тому згоди її чоловіка на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки потрібно не було. Крім того, як зазначила ОСОБА_6 в своїх письмових запереченнях, ОСОБА_4 належить на праві власності інша земельна ділянка, що знаходиться у місті Кривому Розі. Грошову суму від продажу земельної ділянки у розмірі 10 000,00 гривень вона отримала від ОСОБА_7 повністю до підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки і ніяких претензій до неї не має.

Адвокат ОСОБА_10 , який діяв в інтересах позивача ОСОБА_4 , звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області (палата з цивільних справ) з апеляційною скаргою на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 травня 2011 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позивних вимог, вирішила, що скарга задоволенню не підлягає. На підставі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельну ділянку зокрема, на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, є спільною власністю. На підставі ст.ст. 6, 22 ЗК України, у редакції 1990 pоку, який був чинний на час виконання спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів від 26.12.1992 № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення сільського або особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільно нажите майно. Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло у одного з подружжя у зв`язку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від часу її приватизації. ОСОБА_6 у 2001 році скористалась своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом приватизації земельної ділянки, крім того, домоволодіння, яке розташоване на спірній землі перейшло у власність ОСОБА_7 , якій продано і земельну ділянку під домоволодінням.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно послався на зміни у ст. 61 Сімейного кодексу України, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Таким чином, вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя після 11 січня 2011 року, адже на підставі Закону України № 2913-У1 від 11 січня 2011 року « Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Таким чином, 06 вересня 2011 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області, апеляційну скаргу ОСОБА_10 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 , відхилено, рішення суду першої інстанції від 11 травня 2011 року залишено без змін.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання недійсним незаконного договору дарування від 02.10.2002, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі за № 1185, домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання повернути майно.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_4 своєю письмовою заявою надав згоду дружині на вчинення правочину по розпорядженню спільно нажитим майном, а відтак, порушень його прав, як співвласника, судом не встановлено.

28.11.2011 рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу у справі № 2-775/2011 в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним незаконного договору дарування та зобов`язання повернути майно, позивачу було відмовлено.

У січні 2011 ОСОБА_4 звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області (палата з цивільних справ) з апеляційною скаргою на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 28 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання недійсним незаконного договору дарування та зобов`язання повернути майно.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позивних вимог, вирішила, що скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погодилась в цілому з висновком суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановила, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не надав своєї згоди на укладання спірного договору, не був присутній під час укладання спірної угоди та розписувався на чистому аркуші паперу, вважаючи, що сторонами укладено договір безоплатного користування домоволодінням.

Натомість, досліджена судом письмова заява ОСОБА_4 від 02 жовтня 2002 року містить підпис останнього та підтверджує факт надання ним згоди на вчинення спірної угоди.

Також відсутні докази на підтвердження пояснень ОСОБА_4 про те, що його дружина ОСОБА_6 не підписувала договір дарування домоволодіння від 02 жовтня 2002 року, а також про те, що вона заперечувала проти його позову, підписуючи заяви не зі своєї згоди, виготовлені на комп`ютері, яким вона не володіє, оскільки сама дарувателька ОСОБА_6 у заяві від 15 червня 2011 року, написаній нею власноруч та нею підписаній, підтверджує свої заперечення проти позову у повному обсязі.

При ухваленні судового рішення судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги доводи ОСОБА_4 про порушення його права, передбаченого Сімейним кодексом України, оскільки правовідносини щодо спільного майна подружжя ОСОБА_11 на домоволодіння АДРЕСА_1 виникло у 2001 році та регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю ОСОБА_12 . Право власності на спірне домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 січня 2001 року згідно рішення міськвиконкому від 10.05.2000 за № 325, зареєстроване в БТІ м. Кривого Рогу у реєстровій книзі №261-508 під реєстраційним номером 62788, тобто дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, відносно якого кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження (згідно вимог чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСРС ст. 22).

Ст. 23 КпШС Української РСР визначено, що майном, нажитим подружжям за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою, а при укладанні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При укладанні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обов`язкового нотаріального засвідчення, згода іншого подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 своєю письмовою заявою надав згоду дружині на вчинення правочину по розпорядженню спільно нажитим майном у вигляді дарування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушень прав позивача ( ОСОБА_4 ) як співвласника спільного домоволодіння та відмовив у задоволенні позову. Також безпідставні посилання апеляційної скарги на примушування ОСОБА_6 з боку ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_13 на підписання заперечень його позовних вимог, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Посилання ОСОБА_4 на порушення нотаріусом ОСОБА_5 вимог ст. 9 Закону України «Про нотаріат» та п. 15 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» щодо заборони посвідчення угод від імені та на користь близьких родичів також не є підставами для задоволення позовних вимог. Існує загальне правило, згідно з яким будь-яка угода, що не відповідає вимогам закону, визнається недійсною (ст. 48 ЦК Української РСР в редакції 1963 p.). Угода визнається недійсною і при невідповідності її не тільки закону, а й іншим нормативно-правовим актам, виданим органами державної влади і управління в межах їх компетенції. В цьому разі суд повинен у своєму рішенні посилатися й на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Однак, якщо є спеціальна норма, яка передбачає недійсність угоди залежно від вад її окремих елементів, застосовується спеціальна норма. Про це наголошено в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", на яку посилається ОСОБА_4 як на підставу для задоволення своїх вимог. У постанові зазначено, що ст. 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами та організаціями дій, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст. 45-47, 49-51 ЦК). Зважаючи на те, що згідно ст. 9 Закону «Про нотаріат» недійсними є нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, а для визнання недійсною угоди дарування нерухомого майна встановлені особливі правила (ст.ст. 45-47, 49-51 ЦПК ), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що допущені нотаріусом порушення при укладанні спірної угоди не можуть бути підставою для визнання цієї угоди недійсною за ст. 48 ЦК. Посилання на незаконність ухвали суду від 27 травня 2011 року про відмову в забезпеченні позову у вигляді арешту спірного домоволодіння, яка була скасована судом апеляційної інстанції 06 жовтня 2011 року, також не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

04 квітня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області - апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_10 відхилено, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2011 року залишено без змін.

Таким чином, 22.12.2016 слідчим, на підставі зібраних під час досудового розслідування матеріалів, з урахуванням рішень Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Вищого спеціалізованого суду України, встановлено, що порушення законодавства при укладанні договору дарування відсутні, доводи, викладені у заяві ОСОБА_4 , щодо вчинення саме незаконного заволодіння чужим майном - домоволодінням АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із чим, винесено постанову про закриття кримінального провадження, на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України.

28.03.2018, за скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу винесено ухвалу про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та зобов`язано проведення певних слідчих та процесуальних дій в рамках даного кримінального провадження.

Проведеними слідчими та оперативно-розшуковими заходами, доказів на підтвердження заяви ОСОБА_4 щодо факту незаконного заволодіння домоволодінням АДРЕСА_1 не здобуто, вирішення інших спірних питань за участі потерпілої сторони не надається можливим, у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 видане 11 квітня 2014 року) та його дружини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 видане 19 вересня 2017 року).

Під час досудового розслідування, з урахуванням вимог ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, допитано сина ОСОБА_6 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте, ОСОБА_14 не надав органам досудового розслідування жодних письмових доказів, які б встановлювали факт прийняття його безпосередньої участі під час здійснення будівельних робіт, зокрема придбання будівельних матеріалів чи інших внесків на зведення або утримання будинку, у грошовій формі, або в якості товарів, робіт, послуг та в результаті наявність завданих останньому матеріальних збитків.

Досудовим розслідуванням встановлено, що правовідносини щодо спільного майна подружжя ОСОБА_15 на домоволодіння АДРЕСА_1 , виникли у 2001 році. Право власності на спірне домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності виданого 17.01.2001 р. згідно рішення міськвиконкому від 10.05.2000 за № 325.

Разом з тим встановлено, що син подружжя - ОСОБА_14 не є особою, якій ввірене чи під охороною якої перебуває вказане майно і воля якої сфальсифікована обманом чи зловживанням довірою, а відтак, порушень його прав та інтересів під час слідства не встановлено.

Викладені ОСОБА_14 твердження про усну домовленість з батьками щодо набуття ним права на спадщину у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1 відносяться до предмету доказування Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) та як наслідок не впливають на його процесуальний статус у даному кримінальному провадженні та розміру заподіяної шкоди.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Таким чином, під час досудового розслідування не здобуто документального підтвердження факту завдання ОСОБА_14 моральної, фізичної чи майнової шкоди у вказаному кримінальному правопорушенні. Крім того встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.03.2009 ОСОБА_14 , за ст.ст. 27.ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 6, 11, 12, 263 ч. 1, 70 ч. 1 КК України, засуджено до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна (а.с. 213-214).

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка, без якихось додаткових факторів, стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого. ОСОБА_14 не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому шкоди кримінальним правопорушенням, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, на підставі викладеного, слідчим у даному кримінальному провадженні, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення, 06.06.2019 винесена мотивована постанова про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_14 , який не є стороною кримінального провадження, про що останньому було доведено до відома (а.с.184).

Разом з тим, слідчим, у своїй постанові про закриття кримінального провадження від 02.12.2019, викладений факт відсутності потерпілих у вказаному кримінальному провадженні, про що ОСОБА_14 був обізнаний після ознайомлення з матеріалами та вручення йому 12.12.2019 під особистий підпис вищевказаної постанови (а.с. 193).

На виконання ухвали суду, з метою проведення судово-почеркознавчої експертизи, 12.09.2018 слідчим СВ КВП здійснено тимчасовий доступ до інвентарної справи на приватний будинок АДРЕСА_1 у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» та 04.10.2018 слідчим СВ КВП призначено судово-почеркознавчу експертизу та долучено до матеріалів висновок експерта № 28/1.1/677.

З метою дослідження підпису, виконаного в графі «Власник» від імені ОСОБА_6 у Договорі безоплатного користування домоволодінням від 18.01.2001 року, слідчим двічі подане клопотання до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу про здійснення тимчасового доступу до оригіналів матеріалів нотаріальної справи, яка зберігається у приватного нотаріуса ОСОБА_16 .

Однак, під час досудового розслідування слідчим суддею Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу двічі відмовлено слідчому в наданні тимчасового доступу до оригіналів документів, які містяться в нотаріальній справі, для проведення експертизи, з наданням дозволу на вилучення їх завірених копій.

Відповідно до ст. 8-1 ЗУ «Про нотаріат» вилучення (виїмка) реєстрів нотаріальних справ та документів, що передані нотаріусу для зберігання в порядку, передбаченому законом не допускається.

Відповідно до загальних положень методики почеркознавчої експертизи, згідно з п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 8 жовтня 1998 року за № 705/3145 (у редакції наказу Мін`юсту від 26 грудня 2012 р. № 1950/5), для проведення почеркознавчих досліджень рукописних текстів і підписів надаються виключно оригінали документів.

Під час здійснення досудового розслідування слідчим призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС.

Проте, у зв`язку із значною віддаленістю дати, на яку необхідно визначити ринкову вартість об`єкту дослідження (02.10.2002) до дати проведення дослідження експертною установою, враховуючи відсутність в експертній установі бази даних про продаж та пропозиції продажу об`єктів нерухомого майна та цінової інформації щодо продажу/пропозиції подібного майна до об`єкту дослідження за критеріями: місце розташування, показників об`ємно-планувального рішення, фактичним використанням об`єкта, його оздоблення, технічного стану, права власності за період шести місяців до дати на яку необхідно визначити ринкову вартість об`єкту дослідження, та неможливості вирішити вказаний ряд питань, 01.04.2022 до слідчого відділу КРУП надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, під час досудового розслідування проведений вичерпний перелік слідчих дій, у тому числі викладених в ухвалі Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 28.03.2018 року та ухвалі Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 18.11.2020 року, вирішення інших спірних питань щодо нотаріальних дій, які оспорює ОСОБА_14 разом зі своїм захисником ОСОБА_10 , виходячи з положень статті 15 ЦПК, повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Жодній особі в цьому кримінальному провадженні про підозру повідомлено не було.

Посилаючись на те, що на даний час минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення пройшло більше п`яти років, прокурор просить закрити вказане кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 31 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав і просив його задовольнити з підстав викладених у клопотанні.

Заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, а також дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 11 частини 2 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 31 частини першої цієї статті.

Пунктом 31 частини 1 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Абзацом четвертим частини 4 статті 284 КПК України визначено, що закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 31 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

Судом встановлено, що 21 листопада 2012 року Центрально-Міським РВ Криворізького МУ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було прийнято заяву ОСОБА_4 про те, що 02 жовтня 2002 року невстановлена особа шляхом зловживання довірою заволоділа майном ОСОБА_6 , яка є дружиною заявника, а саме будинком АДРЕСА_1 .

21 листопада 2012 року відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та розпочато досудове розслідування.

Відповідно до класифікації злочинів, визначеної статтею 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять у разі вчинення тяжкого злочину.

З досліджених матеріалів кримінального провадження випливає, що особу, яка вчинила вказаний злочин, проведеними в ході досудового розслідування слідчими (розшуковими) діями не встановлено, жодній особі про підозру в цьому кримінальному провадженні не повідомлено.

Таким чином, судом встановлено, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вказане кримінальне правопорушення сплинув, оскільки з моменту його вчинення пройшло більше десяти років, а особу, яка вчинила це кримінальне правопорушення, не встановлено.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора, тому вважає за необхідне клопотання останнього задовольнити та закрити вказане кримінальне провадження на підставі пункту 31 частини 1 статті 284 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 49, 190 КК України, ст. ст. 284, 314, 372, 395 КПК України,

постановив:

Клопотання прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Закрити кримінальне провадження № 000061 від 22.11.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили та її виконання. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1