ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді ОСОБА_2
20 лютого 2023 року м. Полтава
20 грудня 2022 року Октябрським районним судом м. Полтава задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 і його захисника про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності.
ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.286 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що з часу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , минуло більше дванадцяти років, ОСОБА_3 не заперечував проти закриття кримінального провадження з підстави звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, натомість обставини ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду в ході розгляду заявленого клопотання доведено не було.
20 лютого 2023 року Полтавським апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2022 року щодо ОСОБА_3 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування постановленого рішення судом апеляційної інстанції зазначено, що дії обвинуваченого, які полягають у неповідомленні органу досудового розслідування при виїзді за кордон, при цьому за перебування під зобов`язанням з`являтись до слідчого за першою вимогою та до КВІ у зв`язку з іспитовим строком, перетин кордону України за допомогою недійсного паспорта, знаходження на території іншої країни під недійсними даними протягом тривалого часу при ймовірній обізнаності від членів сім`ї про розшук ОСОБА_3 , свідчать про умисне ухилення обвинуваченого від слідства та оголошення його розшуку на законних підставах, через це останній підлягав би звільненню від кримінальної відповідальності у випадку спливу диференційованого строку, передбаченого ч.1 ст.49 КК України, подовженого на період ухилення, або закінчення загальних строків, установлених ч.2 ст.49 КК України, якщо вони сплинули би раніше за диференційований строк, подовжений на час ухилення.
Однак, з наведеним вище рішенням більшості колегії суддів не погоджуюся та висловлюю окрему думку на таких підставах.
Так, предметом розбіжності думок у даному випадку є неоднакове визначення факту ухилення обвинуваченого від органу досудового розслідування, що впливає на порядок обчислення строків давності та встановлення наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності з подальшим закриттям кримінального провадження.
На мою думку, викладені більшістю колегії суддів висновки ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин провадження та помилковому тлумаченні норм матеріального права, при цьому, не узгоджуються з релевантною практикою суду касаційної інстанції.
Положеннями ч.1 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6 ст.13 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
На підставі ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Частиною 3 ст.286 КК України визначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років, а тому злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, в силу ст.12 КК України належить до категорії тяжких злочинів.
Норми щодо давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст.49 КК України, за своєю юридичною природою є складовою інституту звільнення від кримінальної відповідальності. Ці норми не пов`язані з дискреційними повноваженнями суду, оскільки визначення строків давності та особливості їх обчислення ґрунтуються на формалізованих нормативних орієнтирах, які від правосвідомості конкретного суду не залежать.
Так, ч.1 ст.49 КК України встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості злочину й суворості покарання.
За змістом же п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину та до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років.
За матеріалами провадження ОСОБА_3 учинив тяжкий злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, 12 січня 2009 року, що не оспорюється ніким із учасників провадження, а тому десятирічний строк давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за цей злочин закінчився 12 січня 2019 року.
Установивши наведені вище обставини та з`ясувавши волевиявлення ОСОБА_3 , який надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності з ініційованої стороною захисту нереабілітуючої підстави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності, визначених у п.4 ч.1 ст.49 КК України, та закриття кримінального провадження відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Між тим, доводи апеляційної скарги прокурора, які зводяться до констатування доведеності юридичного факту ухилення ОСОБА_3 від органу досудового розслідування, були предметом ретельної перевірки місцевого суду та обґрунтовано визнані безпідставними.
Виходячи з положень ч.2 ст.49 КК України, підставою для зупинення давності є той факт, що особа, яка вчинила злочин, ухилилася від досудового розслідування або суду.
Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує зупинення строків давності не з рішеннями про зупинення слідства та оголошення розшуку особи, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не свідчить про ухилення останнього від слідства та не вказує на безальтернативну необхідність застосування приписів ч.2 ст.49 КК України.
Суд касаційної інстанції у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що для застосування зазначеної норми обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч.1 ст. 49 КК України.
Під ухиленням від досудового розслідування або суду з погляду застосування ч.2 ст.49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання злочинця.
Однак, особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від досудового розслідування можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що щодо неї проводиться досудове розслідування. Із законодавчого положення про відновлення перебігу давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення його місцезнаходження.
Відповідно, не визнається такою, що ухиляється від досудового розслідування або суду, невідома правоохоронним органам особа, яка вчинила злочин, і переховується після цього, а також особа, хоч і відома компетентним органам, але причетність якої до вчинення злочину на момент її зникнення ще не встановлено.
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, яка вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку. Разом з тим, на особу, яка вчинила злочин, законодавством не покладається обов`язок самовикриття, а тому, якщо вона до моменту виникнення вказаного обов`язку, в порядку реалізації конституційного права на свободу пересування, змінила місце свого проживання (навіть і з метою уникнення кримінальної відповідальності), про юридично значуще ухилення від слідства підстав стверджувати немає.
Наведену вище позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (справа №5-1кс15), Верховного Суду від 05 квітня 2021 року (справа №328/1109/19, провадження №51-5464 кмо 20).
З матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2009 року було порушено кримінальну справу про ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України (т.1 а.п.156).
12 і 13 січня 2019 року ОСОБА_3 допитаний слідчим як свідок (т.1 а.п.159-161, 164).
06 лютого 2009 року ОСОБА_3 , перебуваючи в статусі свідка, склав явку з повинною та зобов`язання без дозволу слідчого не залишати постійне місце проживання, з`являтись за першою вимогою слідчого (т.1 а.п.165-166).
27 квітня 2009 року слідчий додатково допитав ОСОБА_3 як свідка (т.1 а.п.169).
При цьому, 28 квітня та 27 серпня 2009 року органом слідства зупинялось досудове слідство у зв`язку з тим, що всі необхідні слідчі дії по справі виконано, а особу, яка винувата у вчиненні ДТП, не встановлено, що перешкоджало закінченню провадження по справі (т.1 а.п.174, 179).
02 жовтня 2009 року відновлено досудове слідство (т.1 а.п.185).
05 жовтня 2009 року слідчим винесено постанову про притягнення ОСОБА_3 як обвинуваченого та пред`явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України (т.1 а.п.187). Цього ж дня слідчим зупинено досудове слідство та оголошено розшук ОСОБА_3 (т.1 а.п.200).
Даних щодо обізнаності ОСОБА_3 до його затримання з фактом інкримінування йому органом досудового розслідування вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, в матеріалах кримінального провадження немає та стороною обвинувачення під час провадження в апеляційному суді не надано.
Натомість, повідомлення про підозру ОСОБА_3 було вручено 07 грудня 2021 року після затримання останнього (т.2 а.п.238).
Проте, вказаний проміжок часу з 05 жовтня 2009 року до 07 грудня 2021 року не є свідченням юридично значущого ухилення ОСОБА_3 від слідства, оскільки в зазначений період ОСОБА_3 не був обізнаний про висунуті йому підозру чи обвинувачення, його процесуальний статус у вигляді підозрюваного/обвинуваченого та виниклі внаслідок цього обов`язки, зокрема юридичний обов`язок постати перед слідством або судом.
При цьому, посилання прокурора на складені ОСОБА_3 явку з повинною та зобов`язання з`являтись до слідчого є безпідставними, оскільки на час їх надання (06 лютого 2009 року) ОСОБА_3 не був у встановленому законом порядку визнаний підозрюваним/обвинуваченим, а перебував у статусі свідка ще досить тривалий проміжок часу (до 05 жовтня 2009 року), в який органом слідства не було встановлено особу, причетну до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та через це неодноразово зупинялось досудове слідство по справі. За таких обставин, подальший виїзд ОСОБА_3 за межі України (хоча б і за зміненими анкетними даними), винесення слідчим постанови про зупинення досудового слідства та розшук ОСОБА_3 самі по собі не дають суду підстав для висновку про зупинення строків давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності.
Так само слід визнати неспроможними твердження прокурора про те, що 18 грудня 2007 року ОСОБА_3 судом визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.190 КК України із застосуванням ст.75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України: з`являтись до уповноважених органів, не змінювати адресу проживання без повідомлення КВІ, оскільки обставини дотримання ОСОБА_3 умов іспитового строку в іншому провадженні не впливають на встановлення факту ухилення ОСОБА_3 від слідства в даній справі за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. За певних умов названі прокурором факти можуть слугувати підставою для скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, але не мають відношення до порядку обчислення строку давності в розглядуваному кримінальному провадженні. Ба більше, це протирічить самій позиції сторони обвинувачення, адже, якщо керуватись запропонованою апелянтом логікою, то ОСОБА_3 здійснював усі дії, з якими прокурор пов`язує ухилення від слідства, не з метою ухилення від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.286 КК України, а внаслідок невиконання умов іспитового строку за вироком суду від 18 грудня 2007 року, що не є предметом розгляду в даному випадку.
Таким чином, на мою думку, матеріалами провадження не підтверджено факту наявності юридично значущого ухилення ОСОБА_3 від слідства або суду в розумінні ч.2 ст.49 КК України, а тому місцевий суд правильно встановив факт спливу на час розгляду клопотання диференційованого строку притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.286 КК України, закривши кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Окрім того, доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд першої інстанції не з`ясував думку потерпілих щодо можливості звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності позбавлені підстав.
З наявних матеріалів установлено, що потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у суді першої інстанції заявили клопотання про здійснення розгляду кримінального провадження за їх відсутності та, будучи повідомленими про місце, дату й час судового засідання, 20 грудня 2022 року в засідання не з`явились, що підтверджується надісланими місцевим судом довідками, складеними секретарем судового засідання (т.1 а.п.93, 146).
Разом з цим, брати участь у судовому провадженні є правом потерпілої особи згідно з п.2 ч.3 ст.56 КПК України, яке також передбачає і право відмовитися від участі в судовому провадженні в будь-якій інстанції.
Також, усупереч доводам апелянта, думка потерпілої сторони щодо звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та питання дотримання стороною захисту при заявленні клопотання положень ст.350 КПК України в даному конкретному випадку не впливають на імперативно адресований суду обов`язок закрити кримінальне провадження на підставі положень п.4 ч.1 ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284 КПК України за наявності передбачених для цього законом підстав.
Отже, доводи апеляційної скарги, з яких ставиться питання щодо скасування судового рішення першої інстанції, не знайшли свого підтвердження.
На підставі викладеного вище, вважаю, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а тому апеляційну скаргу слід було залишити без задоволення.
Суддя ОСОБА_2