ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3875/22 Справа № 175/1660/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження №0000007 від 24.02.2021 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2022 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого стропальником в АТ «Юнікон», зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого у тому ж населеному пункті по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керуванням транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання за умови, що протягом одного року шести місяців іспитового строку він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК покладено обов`язки - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно відносно обвинуваченого ОСОБА_9 до набрання вироком законної не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 - 100 000 (сто тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

23 лютого 2021 року приблизно о 08.30 годині водій ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «Москвич-2140» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_12 , рухався в с. Партизанське Дніпровського району Дніпропетровської області з боку автодороги Н-31 по вул. Заводській у напрямку Балівського елеватору.

Під час руху ОСОБА_11 , маючи змогу постійно контролювати рух і безпечно керувати автомобілем, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, не обрав в установлених межах безпечної швидкості руху і не врахував дорожню обстановку - ожеледицю, внаслідок чого на заокругленні проїзної частини втратив контроль над керуванням транспортним засобом і в стані бокового заносу виїхав на смугу зустрічного руху, по якій у зустрічному напрямку рухався автобус «АТАМАН» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_13 , та в районі будинку АДРЕСА_3 скоїв з ним зіткнення.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Москвич-2140» реєстраційний номер НОМЕР_1 Письменній ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани на слизовій оболонці нижньої губи праворуч, садна в лобній області праворуч волосистої частини голови, відкритого уламкового перелому правої плечової кістки у середній третині зі зміщенням уламків, рани по зовнішній поверхні правого плеча у середній третині, посттравматичної нейропатії променевого нерву праворуч, закритого перелому верхньої та нижньої гілок лобкової кістки праворуч і ліворуч із задовільним стоянням уламків, численних синців у кількості не менше 17 по задній поверхні лівого передпліччя у нижній третині з переходом на проекцію лівого променево-п`ясного суглоба та на тильну поверхню лівої кисті на проекцію 1-5 п`ясних кісток, по внутрішній поверхні лівого стегна у нижній третині, по внутрішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, по задньо-внутрішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, по задньо-зовнішній поверхні лівого стегна у верхній, середній та нижній третинах, по зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, по задньо-внутрішній поверхні правої гомілки в нижній третині, по внутрішній поверхні правого колінного суглоба, по задній та внутрішній поверхням правої гомілки у верхній третині, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_15 , який грубо порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, який встановлює: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Невиконання обвинуваченим ОСОБА_16 вимог цього пункту Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності своєї вини у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію дій за ч.2 ст.286 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та в частині стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування вказує, що він у скоєному щиро розкаявся, раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності ніколи не притягався, злочин вчинив у тверезому стані, має позитивні характеристики, а позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його заробітку. Окрім того обвинувачений посилається на наявність у нього на утриманні дитини інваліда дитинства, яка потребує лікування, тому неможливість керування транспортними засобом ускладнить забезпечення переміщення дитини до лікувального закладу, а його дружина не має водійських прав. Отже, на переконання апелянт, оскільки санкція ч.2 ст.286 КК не передбачає обов`язкового застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, тому вважає за можливе не застосовувати до нього таке додаткове покарання.

Також в поданій апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з розміром стягнутого з нього на користь потерпілої ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн. Аргументує тим, що він просив у потерпілої вибачення, а під час її лікування з 23.02.2021 по 30.03.2021 поруч з нею у лікарні перебувала його дружина, яка надавала їй допомогу покоївки та передала чоловіку потерпілої 2000 грн на лікування. Отже апелянт вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає фізичним та моральним стражданням потерпілої, принципу розумності та справедливості, а також його матеріальному становищу.

З урахуванням вищенаведеного просить апеляційний суд змінити вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2022 року, виключити з нього застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки та зменшити розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди до 30 000 грн.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.2 ст.286 КК, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди в сумі 33 068, 65 грн.

В обґрунтування зазначає, що внаслідок ДТП її було госпіталізовано до КНП Міська клінічна лікарня №6 Дніпровської міської ради для надання першої медичної допомоги, де їй провели операцію та вона за власний кошт покупала необхідні для лікування медикаменти згідно виписки медичної карти стаціонарного хворого №0186321 на загальну суму 41222,94 грн.

З 01.04.2021 по 25.04.2021 вона перебувала на амбулаторному лікуванні у зв`язку з отриманою у ДТП травмою та нею в аптечному пункті було придбано ліків на суму 1067,00 грн.

У період з 26.04.2021 по 07.05.2021, відповідно до виписки №2675 із медичної карти хворого КП Слобожанська центральна лікарня Слобожанської селищної ради, вона продовжила своє лікування у стаціонарі та нею було витрачено коштів на придбання ліків в сумі 2 623, 76 грн. та вона пройшла лабораторне дослідження в компанії VIC MEDIK, на що нею було витрачено 700, 50 грн.

В подальшому, згідно виписки із амбулаторної карти хворої та епікризу на ЛКК №1021 лікаря травматолога, у період з 29.07.2021 по 09.08.2021 нею додатково було витрачено на придбання медичних препаратів для лікування в наслідок ДТП кошти у сумі 1 692, 65 грн.

Таким чином, як вказує апелянт, нею було витрачено особистих коштів під час лікування у період з 23.02.2021 по 09.08.2021 на загальну суму 45 568, 65 грн., з якої обвинуваченим добровільно було сплачено 12500 грн. Отже залишок відшкодування матеріальної шкоди становить 33 068, 65 грн., на стягненні якої наполягає потерпіла та просить апеляційний суд ухвалити з цього питання нове рішення.

В судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_17 не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, проти чого не заперечував обвинувачений ОСОБА_9 . Отже, неявка захисника, з огляду на відсутність визначених ст.52 КПК підстав для його обов`язкової участі, а також приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги та який наполягав на її задоволенні у повному обсязі, але заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, вислухавши пояснення потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 на підтримку своєї апеляційної скарги та які наполягала на задоволенні цивільного позову щодо відшкодування матеріальної шкоди, а вирішення долі апеляційної скарги обвинуваченого залишили на розсуд суду, вислухавши думку прокурора, який частково погодився з апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілої, просив вирок суду в частині вирішення долі цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій, основані на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими, не оспорюється сторонами кримінального провадження в апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Як убачається з оскаржуваного вироку суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286КК, яке відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не притягався до кримінальної відповідальності, має сім`ю та на утриманні неповнолітнього сина, задовільно характеризується за місцем проживання та позитивно за місцем роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що відповідно до ст.66 КК пом`якшують покарання, суд визнав - щиросердне каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілій.

Водночас обставин, які відповідно до ст.67 КК обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Отже, враховуючи обставини справи та дані про особу ОСОБА_9 , який вчинив з необережності тяжкий злочин, що призвів до спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що основне покарання обвинуваченому можливо призначити з випробуванням на підставі ст.75 КК, оскільки таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, буде справедливим і відповідати вимогам індивідуалізації та пропорційності.

Також місцевий суд належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності застосування передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, прийнявши до уваги тяжкість наслідків і обставини дорожньо-транспортної пригоди.

У свою чергу обвинуваченим не надано суду переконливих доказів, які б свідчили про життєву необхідність використання наявного у нього транспортного засобу для потреб лікування дитини, як і не надано доказів того, що дитиня обвинуваченого є інвалідом дитинства, або якимось чином позбавляє обвинуваченого заробітку, на що посилається ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі, враховуючи й те, що сам він, як зазначено у вироку, офіційно працює стропальником в АТ «Юнікон», а отже характер його роботи не пов`язаний з обов`язковим використанням власного транспортного засобу.

Тому підстав для зміни вироку суду та не призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, на чому наполягає апелянт, суд апеляційної інстанції не вбачає з огляду на відсутність переконливих аргументів та право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання.

Також слід визнати безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 щодо визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування потерпілій моральної шкоди у сумі 100 000 грн. виходячи з наступного.

За приписом ч.1 ст.129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України (далі- ЦК) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до положень ч.ч.1,4 ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зі змісту вироку убачається, що місцевий суд, дотримуючись вищенаведених норм цивільного законодавства та враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену з цього питання у постанові від 25.08.2020 року (справа №372/3192/18), обґрунтовано зазначив, що сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Отже, виходячи із обставин справи, характеру, глибини та тривалості фізичних, емоційних і моральних страждань потерпілої ОСОБА_7 , перенесених нею у результаті отриманих тілесних ушкоджень, беручи до уваги, що внаслідок події ДТП вона пережила сильний стрес і під час лікування була змушена терпіти фізичний біль, а також стала інвалідом 3 групи, враховуючи принципи розумності та справедливості, місцевий суд правомірно дійшов висновків про те, що сума у розмірі 100 000 грн є співрозмірною та компенсує завдану потерпілій моральну шкоду. З такими висновками погоджується й суд апеляційної інстанції та вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди буде достатньо справедливою сатисфакцією для потерпілої ОСОБА_7 від отриманого ушкодження здоров`ю внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_9 .

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 щодо необхідності стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на її користь відшкодування матеріальної шкоди в сумі 33 068, 65 грн з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що потерпілою ОСОБА_7 в порядку ст.128 КПК подано цивільний позов про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, з яких сума відшкодування матеріальної шкоди становить 33 028, 40 грн, на підтвердження якої суду надані копії чеків та квитанцій (а.с.39-41, 46-54).

У свою чергу стороною захисту поданий відзив на цивільний позов, в якому наводяться заперечення на позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 та захист просив суд відмовити у задоволенні цивільного позову у повному обсязі (а.с.61-66).

Відмовляючи у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 в частині відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції правильно послався на положення частиною 1 статті 81 ЦПК України та зазначив, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд у вироку вказав, що в обґрунтування позову ОСОБА_7 зазначила, що на придбання ліків нею було витрачено власних коштів на загальну суму - 45528,40 грн., з якої обвинуваченим було добровільно відшкодовано - 12500 грн. На підтвердження невідшкодованої матеріальної шкоди в розмірі - 33028,40 грн. ОСОБА_7 долучила до позову копії чеків і квитанцій (а.с.п.46-54). Між тим суд дійшов до висновку, що ці докази не є належними і допустимими у розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України, які б підтверджували, що потерпіла ОСОБА_7 понесла витрати на лікування саме в розмірі - 33028,40 грн унаслідок неправомірних дій ОСОБА_9 .

Свої висновки суд аргументував тим, що із висновку експерта № 660е від 23.03.2021 убачається, що в період 23.02.2021 року по 23.03.2021 року ОСОБА_7 знаходилася на стаціонарному лікуванні з діагнозом політравма… та їй було надано необхідну медичну допомогу (а.к.п.41-44).

Разом із цим, як зазначив суд, потерпілою не надано належних і достатніх доказів причино-наслідкового зв`язку між подією, яка сталась 23.02.2021 року і ліками, які вона купувала у період з 23.02.2021 року по 16.07.2021 року, що ставить під обґрунтований сумнів її лікування саме від тілесних ушкоджень, спричинених внаслідок ДТП обвинуваченим ОСОБА_16 , а не після будь-якої іншої події чи хвороби, яка могла статись з нею вже після 23.02.2021 року.

При цьому місцевий суд обґрунтовано послався на роз`яснення, що містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями), згідно яких при вирішенні вимог про відшкодування витрат на лікування, посилене харчування та сторонній догляд судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Згідно Наказу «Про затвердження Правил виписування рецептів і вимог-замовлень на лікарські засоби та вироби медичного призначення, Порядку відпуску лікарських засобів і виробів медичного призначення з аптек та їх структурних підрозділів, Інструкції про порядок зберігання, обліку та знищення рецептурних бланків та вимог-замовлень» № 360 від 19.07.2005 року, лікарі та уповноважені медичні працівники за наявності відповідних показань у хворого, у зв`язку і випадках, передбачених чинним законодавством, зобов`язані видавати хворим рецепти на придбання медикаментів і ліків, завірені своїм підписом і особистою печаткою.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що належних і допустимих доказів того, що отримані потерпілою тілесні ушкодження потягли за собою необхідність придбання лікарських препаратів, зазначених у копіях чеків і квитанцій (а.с.п.46-54), суду не надано, а тому підстави для віднесення відповідних витрат до майнової шкоди, завданої потерпілій кримінальним правопорушенням, відсутні.

З таким висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони належним чином мотивовані, відповідають матеріалам кримінального провадження та ґрунтуються на нормах діючого законодавства, що регулює порядок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що сама по собі інформація, що міститься в наданих потерпілою ОСОБА_7 копіях касових чеків і квитанцій, але без надання відповідних медичних листів призначення чи інших довідок, з переліком визначених для лікування медичних препаратів, їх найменування та кількості, не є достатніми доказами для підтвердження заявленої у позові суми відшкодування матеріальної шкоди, на стягнені якої наполягає потерпіла в апеляційній скарзі.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 і потерпілої ОСОБА_7 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2022 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 В ОСОБА_18 О ОСОБА_19