Провадження №: 1-кп/755/350/23
У Х В А Л А

"17" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) в складі трьох суддів: ОСОБА_1 (головуючий суддя), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , та учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні клопотання ЗАТ «НАФТОХІМІМПЕКС» про скасування арешту з майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000190 від 22 березня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 358, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу (далі КК) України, встановив:

ЗАТ «НАФТОХІМІМПЕКС» в особі адвоката ОСОБА_9 звернулося до суду у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР 22 березня 2013 року за № 0000190 з клопотанням про скасування арешту з майна, а саме будівлі реагентного господарства м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 24/26, літ. А, ТЗ з н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , причепу бортовий «ПЛ 01», н.з. НОМЕР_4 , котрий був накладений на підставі постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 від 29 вересня 2010 року, у порядку ст.ст. 79, 130 КПК (у редакції 1960 року), яке умотивоване в т.ч. тим, що (1) указане рішення слідчого не відповідає вимогам ст. 160 КПК (у редакції 1960 року), адже не містить дійсних мотивів його ухвалення; (2) наведене майно не відповідає критеріям «речових доказів» відповідно до ст. 78 КПК (у редакції 1960 року); (3) арештоване майно не відповідає критеріям ст. 170 КПК (у редакції 2012 року), зокрема, жодній посадовій особі ЗАТ «НАФТОХІМІМПЕКС» про підозру не повідомлялося; (4) в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення провадження немає потреби, оскільки така його тривала дія порушує права володільця регламентовані ст. 41 Конституції України.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 вказане клопотання підтримав та уважав за слушне задовольнити.

Прокурор групи прокурорів - прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та сторона захисту заперечували проти задоволення клопотання заявника з огляду на те, що арештоване майно, згідно постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 від 29.09.2010, визнано речовим доказом та з метою його збереження, саме, як речового доказу, власне був застосований сам арешт. Доля речового доказу вирішується судом, в силу норм ст. 374 КПК, при ухвалені вироку у справі.

Суд заслухавши думку учасників кримінального провадження, проаналізувавши матеріали судового провадежння, приходить до наступного.

Згідно постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 від 29.09.2010, з урахуванням норм ст.ст. 79, 130 КПК (у редакції 1960 року), указане майно визнано речовим доказом та на нього накладений арешт з метою його збереження, як речового доказу.

Заявник порушує питання про скасування арешту з майна, як такого, що накладений необгрунтовано та у світлі відсутності потреби.

Щодо питання «обґрунтованості» арешту, то Суд зауважує, що воно уже розглядалося судом та в ухвалі від 17 лютого 2022 року сформовані відповідні висновки по суті питання.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Відповідно Суд аргументи клопотання в цій сприймає критично з мотивів наведених в ухвалі від 17 лютого 2022 року.

В частині питання «потреби», то Суд зауважує, що арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували, а тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Вухвалі від 17 лютого 2022 року з цього питання вказано, що потреба в арешті майна є дійсною та обумовлюється необхідністю збереження такого майна, аби убезпечити його від приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, в той час, як рішень господарських суддів, про які указує цивільний позивач в позовній заяві до звернення не додано.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 22 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тобто, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - представника власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак суд розглядає клопотання на підставі тих доказів, які суду і представлені. При цьому, в цій справі жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

В підсумку Суд зауважує, що в ході цього розгляду клопотання про скасування арешту з`ясовано, що рішенням Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2010 року у справі № 9/356, враховуючи ухвалу цього ж суду від 25 лютого 2011 року про виправлення описки, (1) визнано недійсним та скасовано з моменту вчинення рішення позачергових загальних зборів акціонерів ЗАТ «Нафтохімімпекс» від 02 серпня 2010 року, оформлене відповідним Протоколом від 02 серпня 2010 року; (2) визнано недійсним та скасовано з моменту вчинення запису в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України № 9002236 від 03 серпня 2010 року внесений державним реєстратором Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_11 .

Згідно обвинувального акта йдеться про обвинувачення за ч. 4 ст. 190 КК в частині того, що ОСОБА_8 03 серпня 2010 року з метою заволодіння майном ЗАТ «Нафтохімімпекс» шляхом обману, на підставі підробленого Протоколу Загальних зборів акціонерів ЗАТ «Нафтохімімпекс» від 02 серпня 2010 року, опосередковано, через ОСОБА_12 , зареєстрував в органах державної влади генеральним Директором ЗАТ «Нафтохімімпекс» останього, фактично, залишивши оперативне управління підприємством за ним.

Відповідно співставивши фабулу обвинувачення та фактичні обставини справи встановлені господарським судом та вжиті ним дії щодо скасування рішення зборів та реєстраційних дій, Суд вважає,що ці обставини в своїй сукупності вказують на відсутність потреби, оскільки арешт майна є триваючим втручанням у право власності, тому рішення, слідчого про його арешт, як правильне, в цьому випадку, з часом втратило свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які слушність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, Суд приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту з підстав відсутності потреби є слушними в ключі фактичних обставин встановлених рішеннями господарських суддів.

З цих підстав та керуючись ст. 369-372, 376 КПК України Суд постановив:

клопотання ЗАТ «НАФТОХІМІМПЕКС» про скасування арешту з майна задовольнити.

Скасувати арешт на майно накладений на підставі постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 від 29 вересня 2010 року, а саме: будівлі реагентного господарства м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 24/26, літ. А; транспорті засоби «Chevrolet Aveo»,н.з. НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_5 , «Газ 33023», н.з. НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_6 , «Ford C-Maх», н.з. НОМЕР_3 , шасі НОМЕР_7 , причеп бортового «ПЛ 01», н.з. НОМЕР_4 , шасі № НОМЕР_8 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 15:30 год. 17 лютого 2023 року.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3