Справа №: 272/586/22
Провадження № 1-кп/272/48/23
УХВАЛА

27 лютого 2023 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

представника потерпілого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Андрушівка в залі суду криміналдьне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1 ст.191, ч.2,ч.4 ст.358 КК України , -

встановив:

В провадженні суду перебуває вказане кримінальне провадження.

В ході судового розгляду захисником ОСОБА_5 подано клопотання про визнання доказів недопустимими, яке захисник та обвинувачений підтримали, згідно якого просили визнати протокол тимчасового доступу до речей і документів від 11.04.2022 року недопустимим доказом, з підстав, передбачених ч.2 ст. 89 КПК України, оскільки вказаний доказ є очевидно недопустимий через відсутність у ньому понятих та спецпакету.

Прокурор та представник потерпілого подали письмові заперечення на клопотання, просили відмовити в його задоволенні, оскільки відсутні підстави вважати вказаний доказ очевидно недопустимим, так як слідча дія була проведена відповідно до вимог гл. 15 КПК України, а питання щодо його допустимості може бути вирішено судом під час постановлення остаточного рішення у справі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимим протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 11.04.2022 року, захисник посилається на відсутність понятих та спецпакету по завершенню слідчої дії.

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 11.04.2022 року. Клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника про визнання доказу недопустимим з підстави очевидної недопустимості доказу слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 86, 89, 350, 372 КПК України, суд

постановив:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими в порядку ст.89 КПК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1