КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.01.2023 року включно, та залишено без змін раніше визначений, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, розмір застави у сумі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 496 200 гривень.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен з них, обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який у разі визнання їх винними може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна,мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, і тому з метою забезпечення не лише прав обвинувачених, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить їх належної процесуальної поведінки.

______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1159/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 4 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_1

В апеляційних скаргах, що подані стороною захисту стосовно кожного з обвинувачених окремо, захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам КПК України, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, змінити запобіжний захід на не пов`язаний з триманням під вартою та/або зменшити розмір застави.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України, на слідчого та прокурора покладається обов`язок документально довести наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і має бути посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, проте, як у клопотанні прокурора, так і в ухвалі судді, відсутні доводи щодо наявності хоча б одного з ризиків, а міститься лише формальний перелік ризиків, без підтверджуючих на те доказів. При цьому всі посилання сторони обвинувачення щодо існування ризиків зводяться лише до припущень, без будь-яких підтверджуючих на те доказів (документів), що свідчить про необ`єктивність, упередженість та односторонність розгляду суддею клопотання, яке «передруковане» з клопотання сторони обвинувачення без будь-яких доказів та документальних підтверджень.

Також, суддею не було взято до уваги і положення Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях досудового слідства», у відповідності до якого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом та обирається у «виняткових» випадках за наявності підстав вважати, що інші /менш суворі/ запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, та його належної поведінки, оскільки ні у клопотанні слідчого, ні під час судового засідання прокурором не було наведено жодних об`єктивних підстав, які б свідчили, що незастосування такого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покладених на кожного з них обов`язків.

За таких обставин, суд, з урахуванням вимог ст.ст. 177, 178 КПК України, рішень ЄСПЛ, а також характеру пред`явленої підозри, повинен був з`ясувати, чи законним буде рішення про те, що тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного, буде доцільним, який забезпечить їх належну поведінку та виконання ними процесуальних обов`язків, та чи не має можливості обмежитись застосуванням менш суворого запобіжного заходу.

При цьому зазначає, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, відповідно до практики ЄСПЛ, є неправомірним.

Крім того, зазначає, що розмір застави повинен достатнього мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах нездатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Між тим, в матеріалах клопотання відсутні жодні докази того, що існують обставини, які є виключними підставами для визначення суддею застави саме в такому розмірі, при цьому ні у клопотанні, ні у судовому засіданні не було встановлено, що саме такий розмір застави здатний забезпечити покладені на обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обов`язки, які і до сьогодні не внесли заставу, що підтверджує її непомірність для кожного з них.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення прокурора щодо апеляційних прохань, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001565 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити забезпечить їх належної процесуальної поведінки. При цьому суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен з них, обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який у разі визнання їх винними може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, та те, що судовий розгляд даного кримінального провадження ще триває, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину у складі організованої групи, а також тяжкість покарання, яке їм загрожує у разі визнання кожного з них винуватими у його вчиненні, а саме покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, та приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу кожного з обвинувачених, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду,так як не мають соціальних зв`язків на території міста Києва та постійного місця проживання, а зареєстровані на тимчасово окупованих територіях, а також - впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні,які ще не допитані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Наведені захисником під час апеляційного розгляду дані про особу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме, що вони раніше не судимі, мають житло, міцні соціальні зв`язки, а ОСОБА_7 - має дитину та дружину, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до них іншого, більш м'якого запобіжного заходу.

Доводи захисника щодо непомірно великого розміру застави, не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру застави суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим злочину та те, що судом вже зменшувався розмір застави щодо обвинувачених, і стороною захисту не надано суду будь-яких відомостей щодо можливості сплатити обвинуваченими навіть мінімального розміру застави щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених в ній межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Також, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності визначити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, розмір застави у сумі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 496 200 гривень, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання покладених на нього обов`язків.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного з них, більш м`якого запобіжного заходу, а також зменшення до мінімального розміру застави, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.01.2023 року включно, та залишено без змін раніше визначений, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з них, розмір застави у сумі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 496 200 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3