Справа № 949/1126/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дубровиця в режимі відеоконференції з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000086 від 05 червня 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Дубровицького районного суду Рівненської області знаходиться кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000086 від 05 червня 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

14 листопада захисник ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про зміну обраного обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби.
Захисник ОСОБА_5 обґрунтовує клопотання тим, що в ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді від 10 червня 2022 року відносно ОСОБА_4 були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
У подальшому, після направлення обвинувального акту до суду, в ході підготовчого судового засідання обвинуваченому ОСОБА_4 , за результатами розгляду клопотання начальника Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , ухвалою суду від 08 вересня 2022 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. 04 листопада 2022 року запобіжний захід ОСОБА_4 продовжено до закінчення судового розгляду даного провадження, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 02 січня 2023 року. Загальний строк тримання обвинуваченого під вартою складає більше 5 місяців.
Захисник вважає, що на даний час, немає необхідності у застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які передбачені КПК України підстави для його подальшого тримання під вартою. На думку захисту, всупереч зазначеним вимогам закону, прокурором у даному кримінальному провадженні взагалі не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відносно обвинуваченого діжурка ОСОБА_7 , і жодні об`єктивні дані, які б підтверджували ці ризики, матеріали кримінального провадження не містять.
За обставин, наведених у клопотанні, захисник вважає, що є всі підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Таким чином, вважає, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою не переслідує легітимну мету запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, з огляду на відсутність обставин, що підтверджують жоден із ризиків. Єдиною підставою для подальшого тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою є тяжкість злочину у скоєнні якого він обвинувачується, а тому подальше тримання ОСОБА_4 , під вартою буде порушувати розумні строки дії найбільш суворого запобіжного заходу, наведені вимоги Конституції та КПК України, практику Європейського Суду з прав людини, а також його право на можливість бути звільненим до суду, а отже його права, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Разом з тим, захисник наголошує на тому, що подальше тримання під вартою ОСОБА_4 може призвести до настання значних негативних наслідків для його здоров`я, оскільки за час перебування в слідчому ізоляторі, він неодноразово звертався до медичної частини про надання йому відповідної допомоги, так як в останнього наявні тяжкі захворювання у зв`язку з чим він потребує постійного лікування, яке в умовах тримання під вартою повноцінно отримати не може.
Враховуючи наведене, просив запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 змінити з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 підтримали клопотання з підстав наведених у ньому, та просили змінити запобіжний захід на домашній арешт.
Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти клопотання зазначивши, що ризики передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені суддею під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, на даний час продовжують існувати, а тому підстав для задоволення клопотання не має.
Потерпілий ОСОБА_6 також заперечував проти задоволення клопотання.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2022 року ухвалою суду призначено кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України до судового розгляду та одночасно обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 06 листопада 2022 року.
Ухвалою суду від 04 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою до закінчення судового розгляду даного кримінального провадження, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 02 січня 2023 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
У силу ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний, крім передбачених ст. 177 КПК України ризиків, оцінити у сукупності інші обставини, у тому числі вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання підозрюваного винуватим у інкримінованому правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків та низку інших факторів, які мають суттєве значення для застосування певного запобіжного заходу.
У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу "Харченко проти України", за якою встановлено порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.
По справі "Мамедова проти росії", ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі "Яблонський проти Польщі", від 23 вересня 1998 року у справі "І.А. проти Франції", від 04 жовтня 2001 року у справі "Іловецький проти Польщі").
При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи "за" і "проти" такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі "Смирнова проти росії"). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі "Вренчев проти Сербії").
У рішенні "Тодоров проти України" ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.
Також суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 перебуває під вартою з 10 червня 2022 року, має постійне місце проживання, наявність міцних соціальних зв`язків, раніше не судимий, крім того має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, за час розгляду справи до суду не надано доказів про наявність у нього негативної репутації.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 є добровольцем територіальної оборони добровольчого формування Висоцької територіальної громади 31, про що свідчить доданий до клопотання контракт добровольця територіальної оборони від 06 квітня 2022 року.
Водночас, стороною обвинувачення не надано жодних належних та допустимих доказів, що у випадку зміни запобіжного заходу обвинувачений дійсно буде переховуватися.
Також судом встановлено та підтверджено належними доказами, що обвинувачений ОСОБА_4 має незадовільний стан здоров`я, а саме наявність у останнього тяжких захворювань, які потребують постійного лікування, що, на переконання суду, в умовах тримання під вартою повноцінно отримати не можна, а саме обвинувачений обмежений у вільному виборі лікаря чи обраного ним закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Зокрема, з доданих до клопотання матеріалів вбачається, що за час перебування в слідчому ізоляторі, обвинувачений неодноразово звертався до медичної частини про надання йому відповідної допомоги.
У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, наведеної в п. 77 рішення Суду у справі 'Кущ проти України'' охорона здоров`я ув`язнених осіб повинна забезпечуватися належним чином. Відсутність належної медичної допомоги може становити поводження, що суперечить статті 3 Конвенції.
Медична допомога, яка доступна в установах системи виконання покарань, не завжди може бути на тому ж рівні, що й в найкращих громадських медичних закладах. Проте держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п. 72 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ухань проти України").
Отже, з доданих до клопотання медичних документів вбачаються наявні відомості про виставлені діагнози обвинуваченого ОСОБА_4 встановлені лікарями лікувальних закладів, які потребують постійних додаткових інструментальних методів обстеження та лікування тільки виключно в спеціалізованих медичних закладах МОЗ за відповідним профілем.
Тому суд вважає, що подальше тримання під вартою ОСОБА_4 може призвести до настання значних негативних наслідків для його здоров`я.
Таким чином, стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , поза всяких сумнівів викликає занепокоєння. У справі "Каприковський проти Польщі" ЄСПЛ зазначає, що подальше тримання заявника під вартою без відповідного лікування і допомоги становило нелюдське і таке, що принижує гідність, поводження, яке сягало рівня порушення статті 3 Конвенції. У цій же справі ЄСПЛ зазначає, що мало місце порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з відсутністю адекватного та належного лікування.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 19 грудня 2014 року однією із вагомих підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належне врахування стану здоров`я обвинуваченого та визначення можливості отримувати медичну допомогу в умовах СІЗО. Для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який з підстав врахування стану здоров`я суд повинен переконатися у наявності підтвердної медичної документації про стан здоров`я та оцінити можливість надання ефективної допомоги в лікуванні захворювання обвинуваченого в умовах СІЗО.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 є потерпілий від Чорнобильської катастрофи 1 категорії та має інвалідність, а тому суд приходить до висновку, що наявність у нього тяжких та хронічних захворювань, перешкоджають його утриманню під вартою у зв`язку з неможливістю надання ефективної допомоги в лікуванні захворювань обвинуваченого в умовах СІЗО.
Відповідно до ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ратифікований Українською РСР 19 жовтня 1973 року), утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом, але звільнення може здійснюватися в залежності від надання гарантій явки в суд.

Таким чином, вищевказані обставини та сам по собі факт ймовірності призначення обвинуваченому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання кримінальному провадженню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Враховуючи вищенаведене, зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам, а тому клопотання обґрунтоване та підлягає задоволенню.
Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі "Биков проти росії", у п. 64 Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (постанова Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі "Ілійков проти Болгарії").
Відповідно до ст. 5 § 3 Конвенції, кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (рішення від 27 лютого 2007 року у справі "Нештак проти Словаччини", від 14 жовтня 2010 року у справі "Хайредінов проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року). Поміщення під варту відповідно до ст. 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності.
Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що "є відповідні і достатні" причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (справи "Wemhoff v. Germany" рішення від 27 червня 1968 року, "Yagci and Sargin v. Turkey", рішення від 8 червня 1995 року).
По справі "Хайрединов проти України" (рішення від 14.10.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.
В абз. 2, 5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 "Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України" Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі "Харченко проти України", згідно з якою "розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або іншого органу державної влади, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, необхідність яких доведена прокурором.
Отже, на переконання суду, застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 195 КПК України, відповідатиме меті та завданням цього кримінального провадження, в повній мірі узгоджуватиметься з нормами законодавства та буде цілком достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.
При цьому, суд зауважує, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є наближеним до запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та згідно з КПК України, як тримання під вартою, так і домашній арешт передбачають обмеження особистої свободи громадян та є найтяжчими, а також застосовуються за вчинення кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі. Так, зокрема, у рішенні від 02.08.2001 року у справі "Манчіні проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі.
Згідно ч. 5 ст. 202 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 176-178, 181, 194, 196, 201, 202, 205, 331, 395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому залишати місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в нічний час доби, а саме з 22:00 год. по 06:00 год. щодобово.

Невідкладно звільнити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та зобов`язати невідкладно прибути до місця свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити обвинуваченому, що працівники Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження, за першою вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, а саме с. Бродець, Сарненського району Рівненської області, без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утримуватися від спілкування з свідками, потерпілим у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі порушення умов домашнього арешту або невиконання покладених суддею обов`язків до неї може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід.

Строк дії ухвали до 02 січня 2023 року.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали суду покласти на слідчого та прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали оголошено 18 листопада 2022 року о 14:15 год.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1