КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000356 стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тараща Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні, законного представника неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/449/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цим вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 та постановлено стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 33 300 грн., моральну шкоду 50 000 грн., витрати на правову допомогу 18 000 грн.

Також цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_9 , 02 листопада 2019 року, близько 18 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ» моделі «210994-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить ОСОБА_9 , рухався по автомобільній дорозі вулиці Богдана Хмельницького міста Тараща Київської області в напрямку центра міста Тараща Київської області та в порушення п.п. б) п. 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - ПДР України), згідно з яким: «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», проявив неуважність та безпечність під час керування вказаним вище транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не помітив пішохода, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка, у відповідності до п. 4.8 ПДР України - «якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки», переходила проїзну частину автомобільної дороги вулиці Богдана Хмельницького міста Тараща Київської області з ліва на право відносно його руху, внаслідок чого ОСОБА_9 своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, та в порушення вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому правої стегнової кістки у нижній третині зі зміщенням уламків, які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 32 Д від 31.03.2020 року, відносяться до середнього ступеня тяжкості, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 21-го дня.
Грубі порушення водієм автомобіля «ВАЗ» моделі «210994-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимог п.п. б) п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини та фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 286 КК України до 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, всупереч вимогам законодавства, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України належним чином не враховано суспільну небезпеку та ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів та посягає на найвищу соціальну цінність - життя та здоров`я людини.
Також поза увагою суду залишився і той факт, що ОСОБА_9 протягом строку досудового розслідування та в ході судового розгляду жодним чином не намагався відшкодувати збитки, заподіяні злочином, не визнавав себе винним у вчиненні злочину, а безпосередньо після вчинення ДТП намагався вплинути на свідка з метою ухилення від відповідальності.
Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставно застосовано ст. 75 КК України та призначено ОСОБА_11 покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_7 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину та не погоджуючись з висновками суду в частині призначеного ОСОБА_11 покарання та часткового задоволення цивільного позову, просить скасувати вирок суду у частині призначеного покарання та часткового задоволення цивільного позову, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Стягнути зі ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 114 545 грн., моральну шкоду 100 000 грн., витрати на правову допомогу 20 000 грн., в тому числі 2 000 грн. за підготування апеляційної скарги.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, під час досудового розслідування та у суді не визнав, та жодних коштів на лікування її дитини не надав, що прямо свідчить про його відношення до вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків.
Тому, зважаючи на ці обставини, вважає, що, в порушення вимог ст.ст. 50, 65 КК України, суд першої інстанції у достатній мірі не врахував тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, зокрема те, що наслідки злочину у виді отримання неповнолітньою дитиною середньої тяжкості тілесних ушкоджень сталися внаслідок грубого порушення ним вимог п. 12.3 ПДР України, а саме допустив наїзд на неповнолітнього пішохода.
Також без належної оцінки суду першої інстанції залишилося і те, що обвинуваченим порушено відразу декілька норм правил дорожнього руху, які регламентують безпечне управління транспортним засобом, що призвело до тяжких наслідків.
При цьому, обвинувачений хоч і вчинив злочин з необережності, проте його дії призвели до тяжких наслідків, для усунення яких потерпіла дитина потребувала тривалого та вартісного лікування та в подальшому потребує тривалої реабілітації.
Також поза увагою суду залишилася і позиція потерпілої сторони, які під час судового розгляду висловили свою позицію та категорично наголошували на тому, що обвинувачений має нести реальне покарання за свої дії.
Тому вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України не може бути визнано справедливим, так як в даному випадку до обвинуваченого повинно бути застосоване покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Окрім цього, зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволені частини цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Вважає невиправдано заниженим стягнутий розмір моральної шкоди за перенесені потерпілою страждання, та оскільки при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, то в даному випадку моральна шкода у сумі 100 000 грн. є справедливою та обґрунтованою.
Також на її думку підлягають відшкодуванню і додаткові витрати, які необхідні для відновлення здоров`я дитини в сумі 81 245 грн.
Крім того, зазначає, що оскільки з метою захисту її законних прав та підготування апеляційної скарги до суду вона вимушена була звернутися за правничою допомогою до адвоката, то в даному випадку витрати по наданню їй правничої допомоги адвокатом по складанню апеляційної скарги становлять 2 000 грн. та підлягають стягненню з обвинуваченого.
За таких обставин, вважає, що застосовуючи по відношенню до ОСОБА_12 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачений ст. 75 КК України, суд першої інстанції не з достатньою повнотою врахував тяжкість вчиненого ним злочину, конкретні обставини його вчинення, у тому числі і не визнання ним вини та не відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, та ухвалюючи вирок призначив занадто м`яке покарання і безпідставно знизив розмір моральної шкоди та відмовив у стягненні додаткових витрат на лікування.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, просить змінити вирок суду в частині позбавлення права керувати транспортними засобами та призначити йому покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що можливість керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходів і можливістю забезпечення існування його родини.
Також вказує на те, що він раніше не судимий та вчинив неумисний злочин, при цьому, єдине інкриміноване йому порушення ПДР, це неуважність, а не алкогольне сп`яніння, не перевищення швидкості руху і таке інше.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги сторони обвинувачення і заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого, а також протилежну тому позицію обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які, підтримуючи апеляційну скаргу сторони захисту, заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та законного представника потерпілої, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки судупершої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діянняч. 1 ст. 286 КК України,колегія суддів не переглядає, оскільки вони ніким із учасників судового провадження не оспорюються. При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів сторін кримінального провадження в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, яка визначає загальні засади призначення покарання, суд призначає таке:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 цього Кодексу.
У випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як слідує з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_9 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, суд першої інстанції врахував, що ним вчинено нетяжке необережне кримінальне правопорушення, конкретні обставини його вчинення, а також дані про особу винного, який раніше не судимий, не є пенсіонером та не має інвалідності, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, формально позитивно характеризується за місцем проживання, та те, що, відповідно до досудової доповіді, ризики вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства є низькими, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також позицію потерпілої та її законного представника щодо покарання обвинуваченого.
З урахуванням всіх цих обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_9 покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, що є максимальним розміром для даного виду найсуворішого з основних видів покарань, а також додаткового покарання, передбачених у санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Зважаючи на викладене, вимоги законного представника потерпілої - ОСОБА_7 про призначення ОСОБА_9 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, основного покарання у виді 3 років позбавлення волі апріорі не можуть бути задоволені, як такі, що суперечать положенням даного матеріального закону, санкція якого взагалі не передбачає такого виду основного покарання, а інші визначені законом підстави для його призначення - за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків, згідно зі статтями 70 та 71 цього Кодексу, у даному випадку відсутні.

Тож, призначивши ОСОБА_9 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, основне покарання у виді 3 років обмеження волі, суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, формально позитивно характеризується за місце проживання, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування призначеного основного покарання у виді обмеженням волі, за чим прийняв рішення про його звільнення від його відбування з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк та поклавши на нього виконання відповідних обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування призначеного основного покарання в умовах застосування положень ст. 75 КК України, тобто зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки суд належним чином мотивував своє рішення, врахувавши вищезазначені обставини.

Доводи сторони обвинувачення про необхідність призначення ОСОБА_9 за вчинене кримінальне правопорушення лише реального основного покарання фактично пов`язуються з необхідністю врахування лише того, що внаслідок грубого порушення ним вимог Правил дорожнього руху неповнолітній потерпілій були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, невизнання ним вини у скоєному та не відшкодування спричиненої потерпілій шкоди, оскільки здійснено посягання на здоров`я потерпілої, що значно підвищує суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, але колегія суддів вважає, що вони беззаперечно не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо можливості звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки судом в даному випадку було належним чином враховано всі ці обставини при призначенні йому покарання, водночас вищезазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення, щодо якого підлягає врахуванню також і та обставина, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі Закону України від 22.11.2018 року, що набрав чинності 01.07.2020 року, відноситься до кримінальних проступків, характеризується необережною формою вини, та такі дані про особу ОСОБА_9 , як те, що він раніше не судимий, не притягувався до адміністративної відповідальності за будь-які адміністративні правопорушення, в тому числі за порушення Правил дорожнього руху, позитивно характеризується за місцем реєстрації, одружений та його дружина є інвалідом третьої групи, а також він має доньку, яка є інвалідом першої групи, та відсутність пом`якшуючих іобтяжуючих його покарання обставин.

Поряд з цим сам фактпорушення ОСОБА_9 вимог Правил дорожнього руху України, в результаті чого неповнолітній потерпілій заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, і став підставою для притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за необережний кримінальний проступок.

Відношення ж обвинуваченого до інкримінованого йому кримінального правопорушення щодо невизнання своєї винуватості, що є позицією захисту ОСОБА_9 , а також те, що він не здійснив виплат по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з урахуванням наявності спору щодо її розміру, в даному випадку не можуть бути перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням.

А відтак, такі доводи прокурора та законного представника потерпілої - ОСОБА_7 щодо неврахування судом тих обставин, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_9 вимог Правил дорожнього руху неповнолітній потерпілій були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, вину у скоєному не визнав та не відшкодував заподіяної шкоди, не заслуговують на увагу, адже не спростовують правильності висновків суду щодо призначеного ОСОБА_9 основного покарання та наявності обґрунтованих підстав для звільнення від його відбування з випробуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_9 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор та законний представник потерпілої - ОСОБА_7 в апеляційних скаргах не навели.

Призначене ОСОБА_9 покарання, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і підстав вважати його явно несправедливим через м`якість та неправильне застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Також, на переконання колегії суддів, з огляду на грубе порушення ОСОБА_9 вимог Правил дорожнього руху, яке призвело до спричинення заподіяння потерпілій ОСОБА_13 , яка на час вчинення кримінального правопорушення була неповнолітньою, середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання через призначення йому судом додаткового покарання без урахування того, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходів та існування його родини, що він раніше не судимий і вчинив неумисне кримінальне правопорушення, а єдине інкриміноване йому порушення Правил дорожнього руху - є неуважність, тобто не алкогольне сп`яніння, не перевищення швидкості і т.ін., є непереконливими, оскільки в матеріалах провадження відсутні та стороною захисту в суді апеляційної інстанції також не надані докази того, що позбавлення права керування транспортними засобами значно погіршить, ускладнить життя обвинуваченого та позбавить джерела доходу його сім`ї, а щодо інших обставин, на які посилається обвинувачений, то вони були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання, що й дало суду підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування основного покарання призначеного судом у виді обмеження волі. Між тим, фактичні обставини провадження, а також характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України і наслідки діяння, у своїй сукупності переконливо доводять про те, що в даному випадку мета покарання може бути досягнута лише в умовах застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, виходячи з положень ст. 50 КК України та враховуючи принципи індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання із застосуванням його додаткового виду, а саме - позбавлення права керування транспортними засобами на строк вказаний у вироку та із застосуванням вимог ст. 75 КК України до основного покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та є домірним вчиненому, а тому не вбачає підстав і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Що стосується цивільного позову ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 на неправильність вирішення якого судом першої інстанції вказує в апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, ч. 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому, відповідно до ч. 5 вказаної норми процесуального закону, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Також, у відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною третьою зазначеної норми передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода (в тому числі моральна), завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

За змістом апеляційної скарги законний представник потерпілої - ОСОБА_7 просить стягнути зі ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 114 545 грн., вказуючи, що, окрім витрат на лікування в сумі 33 300 грн., підлягають відшкодуванню і додаткові витрати, які необхідні для відновлення здоров`я дитини в сумі 81 245 грн.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для збільшення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_9 , до 114 545 грн.,оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто за змістом вказаної норми закону, підлягають відшкодуванню реально понесені особою витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Разом з тим, законним представником потерпілої - ОСОБА_7 до розміру матеріальної шкоди, що підлягає стягненню зі ОСОБА_9 , віднесені також грошові кошти в сумі 81 245 грн., які в майбутньому будуть додатково сплачені на санаторно-курортне лікування потерпілої ОСОБА_6 , відповідно до наданих лікарських рекомендацій, однак дійсний розмір таких витрат не є підтвердженим.

А відтак, за відсутності документального підтвердження понесення законним представником потерпілої - ОСОБА_7 таких витрат суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для задоволення її вимог в цій частині, що не позбавляє її права в подальшому звернутись з позовом до суду для їх стягнення.
Тож, всупереч доводів апеляційної скарги законного представника потерпілої - ОСОБА_7 , з урахуванням наявності в матеріалах провадження документального підтвердження проведеного лікування ОСОБА_6 та понесених на це витрат, у зв`язку із заподіяною ОСОБА_9 внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, шкодою здоров`ю ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого лише цих витрат в сумі 33 300 грн.
А відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог законного представника потерпілої - ОСОБА_7 щодо збільшення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_9 , до 114 545 грн.

Вирішуючи питання цивільного позову заявленого законним представником потерпілої - ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., з чим погоджується колегія суддів, оскільки вважає, що саме такий розмір моральної шкоди співмірний із заподіяною шкодою потерпілій ОСОБА_6 і відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які вона понесла в результаті дій обвинуваченого ОСОБА_9 , і зокрема відповідає і тому, що уклад життя потерпілої ОСОБА_6 звичайно ж змінився, адже на протязі певного часу вона відчувала фізичний біль, тривалий час перебувала на лікуванні, їй було проведено оперативне втручання та вона мала певні обмеження у пересуванні у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями опорно-рухомого апарату, через що була позбавлена можливості навчатися та вести звичайний для неї спосіб життя.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, визнаючи обґрунтованою суму моральної шкоди, що присуджена судом першої інстанції до стягнення зі ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 , вважає протилежні тому твердження законного представника потерпілої ОСОБА_7 безпідставними, адже судом першої інстанції визначена сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн., відповідно до положень ст. 23 ЦК України, і відповідає критеріям розумності і справедливості.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції переглядається законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, то колегія суддів вважає обґрунтованими і висновки суду в частині стягнення на користь потерпілої витрат на правову допомогу в сумі 18 000 грн., і не вбачає підстав для скасування судового рішення в цій частині задля стягнення ще й витрат на правову допомогу по складанню апеляційної скарги в сумі 2 000 грн., що не позбавляє її права в подальшому звернутись з позовом до суду для їх стягнення, тобто це питання може бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг прокурора у провадженні, законного представника неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 в оскаржуваній ними частині є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його зміни чи скасування, про що відповідно ставиться питання в їх апеляційних скаргах, не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у провадженні, законного представника неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3