ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/116/22 Справа № 706/1113/20 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засіданняОСОБА_5 ОСОБА_6 ,
за участі:
прокурораОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000676 за апеляційною скаргою прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, що працював на посаді поліцейського водія роти конвойної служби № 3 ГУНП в Черкаській області, раніше не судимого, -

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати на залучення експертів віднесено за рахунок держави.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він 28 березня 2020 року, близько 17 години 40 хвилин, порушуючи вимоги п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем ЗАЗ-DEAWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною по вул. Вишневій в с. Заячківка Христинівського району Черкаської області, чим вже створював потенційну загрозу безпеці дорожнього руху.

Так, він наближаючись до ділянки заокруглення проїзної частини ліворуч, на якій максимальна величина швидкості автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за умовами збереження поперечної стійкості згідно висновку судової авто технічної експертизи від 31.08.2020 № 11002/20-52 становить 41…44 км/год., порушуючи вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, не врахувавши дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість транспортного засобу щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та рухався зі швидкістю, яка згідно висновку судової авто технічної експертизи від 31.08.2020 № 11004/20-52 складала 44…52 км/год, внаслідок чого допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини праворуч та здійснив наїзд на дерево, що в подальшому спричинило загорання транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми з залученням численних ділянок тіла, які згідно висновку судово-медичної експертизи від 30.03.2020 № 05-07-02/137 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, між виявленими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого існує прямий причинний зв`язок.

Порушення ОСОБА_8 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, відповідно до висновку судової авто технічної експертизи від 31.08.2020 № 11002/20-52 перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 .

Дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Судом першої інстанції виправдано ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, мотивуючи тим, що під час судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 , досліджені в ході судового розгляду докази, надані стороною обвинувачення, а саме: протокол огляду місця події від 28.03.2020, висновки судово-медичних експертиз № 05-7-02/137 від 30.03.2020 та № 05-7-01/391 від 26.06.2020, протокол огляду транспортного засобу від 10.04.2020, висновки судових авто-технічних експертиз № 11004/20-52 від 31.08.2020 та № 11002/20-52 від 31.08.2020, прямо не вказують на те, що саме ОСОБА_8 28.03.2020 керував автомобілем марки ЗАЗ-DEAWOO SENS, р.н. НОМЕР_1 , та скоїв ДТП, а висновок комісійної судово-медичної експертизи № 04-01/25 від 18.09.2020, судом першої інстанції визнано недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням вимог КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції мотивував своє рішення на формально і поверхово досліджених та суперечливих доказах, яким не дав належної правової оцінки, не вказавши конкретно чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Свій висновок суд першої інстанції побудував на показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 щодо не вчинення ним кримінального правопорушення, оскільки він не керував автомобілем на момент ДТП.

Також судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням ключового свідка - очевидця подій ОСОБА_11 , який в ході судового розгляду давав детальні показання щодо обставин ДТП, однак забув кого саме витягував з автомобіля з водійського сидіння, хоча в ході досудового розслідування чітко вказував про те, що за кермом автомобіля був саме ОСОБА_8 . Разом з тим свідок ОСОБА_11 не заперечував показання, дані ним в ході досудового розслідування.

Зазначає, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом висновок комісійної судово-медичної експертизи № 04-01/25 від 18.09.2020, оскільки дана експертиза проведена відповідно до вимог чинного законодавства. Експертами було проведено ситуаційне моделювання, а не слідчий експеримент, як про це зазначає суд першої інстанції.

Не проведення органом досудового розслідування слідчого експерименту за участі підозрюваного та свідків не є порушенням вимог КПК, оскільки проведення слідчого експерименту є правом, а не обов`язком слідчого.

Вирок суд першої інстанції про виправдування ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України не ґрунтується на законі, а тому підлягає безумовному скасуванню.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили виправдувальний вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 25.10.2021 залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно за клопотанням прокурора дослідивши докази та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що під час судового розгляду не встановлено достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та вичерпані можливості їх отримання, а припущення та сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

Вказана позиція викладена і в п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому суд встановив, що надані прокурором докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні кожен окремо, ні у своїй сукупності не доводять того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене саме ОСОБА_8 , тобто що він вчинив порушення правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої.

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності - достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Судом першої інстанції надано належну оцінку доказам, наданим сторонами кримінального провадження. У судовому засіданні були допитані обвинувачений ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_11 , експерти: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , досліджені письмові докази.

Так обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої та апеляційної інстанції вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що 28.03.2020 він знаходився в с. Заячківка в ОСОБА_15 , де вони працювали на городі, по обіді він пішов відпочивати. Під час обіду він вживав спиртні напої. Через деякий час до будинку зайшов ОСОБА_10 та попросив завезти його додому. Він йому відмовив, оскільки вживав спиртні напої. ОСОБА_10 попросив ключі від автомобіля та сказав, що сам буде керувати транспортним засобом та поїде додому. ОСОБА_16 запропонувала їхати разом з ним. В автомобілі ОСОБА_10 перебував за кермом, він - на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_16 на задньому. По дорозі, рухаючись на гору та повертаючи, він почув ззаду удар, автомобіль знесло на обочину ,і він врізався в дерево. Далі нічого не пам`ятає, до тями прийшов в швидкій допомозі по дорозі в лікарню. Автомобіль належить його матері, він користувався автомобілем, також ним користувався ОСОБА_17 .

В апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_10 є його дядьком та рідним братом його матері.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 та повторно допитаний апеляційним судом, надав показання про те, що 28.03.2020 він працював на городі. В другій половині дня почув сильний удар. Він побіг в бік, звідки було чути удар, де побачив, що автомобіль врізався в дерево та загорівся. Автомобіль стояв справа від дороги до нього передньою частиною, з-під його капоту йшов вогонь та дим. Йому було відомо, що даний автомобіль належить ОСОБА_18 , у якого стосунки зі ОСОБА_19 . В салоні автомобіля перебувало троє людей, яких він почав витягувати, а саме ОСОБА_20 , ОСОБА_10 і ОСОБА_21 . Через певний час до нього приєднався його син та інші люди. ОСОБА_10 та ОСОБА_20 перебували в автомобілі спереду, на передніх сидіннях, однак хто на якому місці - не пам`ятає. Бокове скло в автомобілі було тоноване, а лобове скло в диму, а тому він не розібрав хто саме де сидів в автомобілі. Він особисто витягнув з автомобіля ОСОБА_22 , та разом з місцевим фельдшером почали надавати йому допомогу, робити штучне дихання, згодом виявилося, що він вже був мертвий. Коли з автомобіля витягували ОСОБА_8 , він був без свідомості, а потім прийшов до тями. Пізніше приїхала поліція, швидка допомога, пожежники. Працівниками поліції він допитувався в цей же день, тиску на нього ніхто не здійснював.

Допитані судом першої інстанції експерти ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснили, що в дослідній частині висновку зазначені всі документи на підставі яких зроблено висновок експертів. Крім цього, експертами проведено ситуаційне моделювання за участю статистів та наданого слідчим аналогічного автомобіля, а не слідчий експеримент, оскільки слідчий експеримент це слідча дія і до компетенції експертів не відноситься. В ході моделювання розміщували статистів в автомобілі відповідно до отриманих тілесних ушкоджень. Керувались Наказом № 6 від 17.01.1995, ЗУ «Про судову експертизу», КПК України. Комісія експертів в ході даної експертизи виходила з вихідних даних, які надав слідчий, зокрема про те, що в автомобілі знаходились три особи. Крім цього, слідчий надав на розгляд комісії тілесні ушкодження і саме з цих даних зроблені підсумки про те, що ОСОБА_10 перебував в автомобілі в якості пасажира переднього сидіння, а ОСОБА_20 перебував на місці водія. В ході проведення експертизи вони використовували покази свідка ОСОБА_11 , але не оцінювали їх, а виходили з об`єктивних даних.

Також судом першої інстанції були досліджені письмові докази, надані прокурором, а саме:

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.03.2020 зі схемою, ілюстративною таблицею та фотознімками, відповідно до якого оглянуто та зафіксовано місце дорожньо-транспортної пригоди, яке знаходиться в межах населеного пункту перехрестя вулиць Вишнева та Миру с. Заячківка;

- висновок судово-медичної експертизи № 05-7-02/137 від 30.03.2020, відповідно до якого смерть ОСОБА_22 настала в результаті поєднаної травми з залученням численних ділянок тіла: - закритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток черепа з крововиливами під м`які мозкові оболонки; -закритої тупої травми органів грудної клітки та грудного відділу хребта; множинних двосторонніх переломів ребер, перелому грудини; забоїв легень, перелому грудного відділу хребта; двостороннього гемотораксу; - закритої тупої травми органів черевної порожнини:множинних розривів печінки, крововиливів навколониркову клітковину правої нирки з гемоперітонеумом (накопичення крові в черевній порожнині). Поєднана травма в своєму перебігу ускладнилась розвитком травматичного геморагічного та спінального шоку. Вказані тілесні ушкодження утворилися в результаті дії твердих тупих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові від 28.03.2020 і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. При судово-медичній (токсикологічній) експертизі, у зразку крові виявлено етанол в кількості 1,91 г/дм3, що могло відповідати середньому ступеню тяжкості алкогольного сп`яніння. Утворення виявлених тілесних ушкоджень не виключається при перебуванні ОСОБА_22 на передньому пасажирському сидінні.

- висновок судово-медичної експертизи № 05-7-01/391 від 26.06.2020, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлено струс головного мозку, множинні садна обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я , перелом 6-го ребра зліва по передньо-пахвинній лінії відноситься до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; садна поперекової ділянки справа, садна обох колінних суглобів до категорії легких тілесних ушкоджень. Утворення виявлених тілесних ушкоджень можливе за обставин та в час ДТП, зазначених в описовій частині постанови , під час перебування на місці водія автомобіля;

- протокол огляду транспортного засобу від 10.04.2020, відповідно до якого оглянуто автомобіль ЗАЗ-DEAWOO SENS, р.н. НОМЕР_1 , та виявлено пошкодження: деформація кузову автомобіля в передній центральній частині з напрямком деформуючого зусилля спереду назад, знищено значним термічним впливом лакофарбове покриття кузову, салон автомобіля та гума коліс, відсутнє все скло;

- висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 11004/20-52 від 31.08.2020, відповідно до якого величина швидкості руху автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENСЕ, яка відповідає витратам кінетичної енергії на утворення деформацій кузовних деталей автомобіля і на подолання сил опору на переміщення автомобіля у стані бокового зносу на відстані слідів юзу становить 44…52 км/год;

- висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 11002/20-52 від 31.08.2020, відповідно до якого дії водія автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENСЕ, д/н НОМЕР_1 , регламентувались вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху. Максимальна величина швидкості автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENСЕ на заокругленні за умовами збереження поперечної стійкості становить 41…44 км/год. Технічна можливість уникнення досліджуваної ДТП для водія автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENСЕ полягала у врахуванні дорожньої обстановки, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати транспортним засобом згідно вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху. В діях водія автомобіля ЗАЗ-DEAWOO SENСЕ вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Вказані невідповідності знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП;

- висновок комісійної судово-медичної експертизи (експертиза за матеріалами справи) № 04-01/25 від 18.09.2020 відповідно до якої, на підставі вивчення наданих медичних документів, беручи до уваги дані проведеного ситуаційного моделювання та з метою відповіді на поставлені в постанові питання, комісія експертів приходить до наступного: З урахуванням відомих обставин дорожньо-транспортної пригоди, описаних тілесних ушкоджень, результатів проведеного ситуаційного моделювання, вважають, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 28.03.2020 близько 17:40 год на автодорозі по вул. Миру в с. Заячківка Христинівського району Черкаської області, на місці водія транспортного засобу ЗАЗ-DEAWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував ОСОБА_20 ; на місці пасажира переднього сидіння транспортного засобу - ОСОБА_10 ; на місці пасажира заднього сидіння транспортного засобу - ОСОБА_23 ..

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_8 .

Такий висновок суд першої інстанції зробив на підставі оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів, відповідно до ст. 94 КПК України.

Як на докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , в тому числі і в апеляційній скарзі, сторона обвинувачення посилається на: протокол огляду місця події від 28.03.2020 зі схемою, висновок судово-медичної експертизи № 05-7-02/137 від 30.03.2020, висновок судово-медичної експертизи № 05-701/391 від 26.06.2020, протокол огляду транспортного засобу від 10.04.2020, висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 11004/20-52 від 31.08.2020, висновок судовіо-автотехнічної експертизи № 11002/20-52 від 31.08.2020 та показання свідка ОСОБА_11 . Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дані докази прямо не вказують на те, що саме ОСОБА_20 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, 28.03.2020 близько 17-40 керував автомобілем марки ЗАЗ-DEAWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною вул. Вишневої в с. Заячківка Христинівського району Черкаської області, та скоїв ДТП.

Допитаний судом першої інстанції та повторно апеляційним судом, свідок ОСОБА_11 показав, що він дійсно перебував на місці ДТП, витягував пасажирів з автомобіля, однак хто саме перебував за кермом автомобіля ОСОБА_20 чи ОСОБА_10 не пам`ятає через перебування в стресовому стані.

Висновок комісійної судово-медичної експертизи № 04-01/25 від 18.09.2020 суд першої інстанції визнав недопустимим доказом, оскільки він отриманий з порушенням вимог КПК України, так як експертами самостійно було витребувано вихідні дані з КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», що є порушенням вимог п. 2.8 Інструкції «Про проведення судово-медичної експертизи», з таким рішенням погоджується і колегія суддів.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та вичерпані можливості їх отримання, є правильним.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що ключовий свідок ОСОБА_11 змінив свої показання в суді першої інстанції в частині того, хто перебував за кермом автомобіля, посилаючись на втрату пам`яті. Вважає, що оскільки в ході досудового розслідування свідок чітко повідомляв, що за кермом автомобіля перебував саме ОСОБА_20 , а в ході судового розгляду він про вказаний факт забув, тому в основу рішення про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повинні бути покладені первинні показання свідка ОСОБА_11 в частині конкретизації особи водія.

Колегія суддів з даними доводами не погоджується, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції та в апеляційному суді свідок ОСОБА_11 показав, що не пам`ятає - хто перебував на місці водія в автомобілі перед ДТП, категоричних суджень про те, що в ході досудового розслідування він краще пам`ятав, не повідомляв, тому відсутні підстави вважати, що даний свідок дає неправдиві показання, будучи повідомленим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Твердження прокурора про те, що до ЄРДР внесено відомості та розпочато досудове розслідування щодо свідка ОСОБА_11 за фактом дачі ним завідомо неправдивого показання під час судового розгляду 06.04.2021, колегія суддів до уваги приймає, однак вважає, що факт внесення відомостей до ЄРДР не може свідчити про те, що свідок ОСОБА_11 надавав неправдиві показання в суді, оскільки особа вважається невинуватою доки її вину не буде доведено і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, з дати надання свідком ОСОБА_11 , як вважає прокурор, неправдивих показань, 06.04.2021, пройшло більш ніж півтора роки і остаточного рішення не прийнято.

Повторно досліджені апеляційним судом за клопотанням прокурора докази, не спростували висновки суду першої інстанції про необхідність виправдання ОСОБА_8 та про обґрунтованість виправдувального вироку, оскільки показаннями свідка ОСОБА_11 , письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом не підтверджено того, що саме ОСОБА_20 28.03.2020 перебував за кермом автомобіля марки ЗАЗ-DEAWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та скоїв ДТП в результаті якої загинув ОСОБА_10 .

Доводи прокурора про те, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 побудовано без належного аналізу доказів обвинувачення, які наявні в матеріалах справи, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції були належним чином досліджені в повному обсязі докази, надані стороною обвинувачення, яким дана відповідна правова оцінка в їх сукупності, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

На суд не покладено обов`язок збирання доказів, а лише у відповідності до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 7,9, 22, 23, 94, 370, 374 КПК України, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційній скарзі прокурора. В ній зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувалася, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 про який просить прокурор в апеляційній скарзі, а повторно досліджені апеляційним судом докази, в межах клопотання прокурора, не спростували висновків суду про необхідність виправдування ОСОБА_8 .

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів знаходить їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, з ухваленням нового вироку, з огляду на таке.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення, а саме виправдувальний вирок суду щодо ОСОБА_8 , не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст.409, 411, 420 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалення нового вироку через скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, визначених КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення обвинувального вироку, а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді