КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

____________

08 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000282 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Здорівка Обухівського району Київської області, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24 квітня 2014 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

- 21 грудня 2015 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі;

- 01 грудня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі з іспитовим строком два роки. 30 січня 2017 року вироком Апеляційного суду Київської області вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області скасовано в частині призначеного покарання та призначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано частину невідбутого покарання у виді позбавлення волі за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року та визначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Від призначеного покарання умовно-достроково звільнений на 1 рік, 1 місяць, 2 дні;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного цим вироком покарання невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на 1 (один) рік 1 (один) місяць 2 (два) дні за вироком Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2017 року остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 3 місяці.

По справі вирішено питання щодо речових доказів.

Судом визнано доведеним, що 16 травня 2021 року приблизно о 00:40, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу огородженої території автопарку військової частини НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел, направлений на протиправне вилучення транспортного засобу, всупереч волі користувача, переліз через паркан, тим самим проник на територію вказаного автопарку, після чого, реалізуючи вказаний злочинний умисел, скориставшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до автомобіля марки ВАЗ 2103 жовтого кольору, 1979 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , користувачем якого є ОСОБА_8 . Далі ОСОБА_7 відчинив водійські дверцята вказаного автомобіля, які були незачинені на замикаючий пристрій, сів за водійське сидіння, де помітив у замку запалення залишені ключі, за допомогою яких, привів у дію двигун автомобіля та почав рух на автомобілі, після чого, з метою усунення перешкод та доведення злочинного умислу до кінця, автомобілем пошкодив ворота та виїхав з території автопарку. Далі ОСОБА_7 на вказаному транспортному засобі зник з місця вчинення злочину, чим потерпілому ОСОБА_8 спричинив матеріальну шкоду.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, а саме призначити останньому більш м`яке покарання.

Згідно доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він неофіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні трьох дітей, двоє з яких неповнолітні, та постійне місце проживання, позитивно характеризується, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та перебуває на обліку у лікаря психіатра, у зв`язку з синдромом залежності від ПАР, свою вину у вчиненому визнає повністю, щиро розкаюється, вибачився перед потерпілим, при цьому потерпілий не має претензій до ОСОБА_7 та не наполягає на застосуванні щодо останнього суворого покарання. Вказує апелянт і на відсутність обставин, які обтяжують покарання, а тому вважає, що все вище зазначене в своїй сукупності свідчить, що призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості ним вчиненого та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження в апеляційній скарзі не заперечуються.

За встановлених судом обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з проникненням у інше сховище.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , про надмірну суворість призначеного судом першої інстанції його підзахисному покарання, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Всупереч тверджень апелянта, суд першої інстанції дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання, зокрема врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про його особу, зокрема і ті, на які посилається в апеляційний скарзі захисник, а саме те, що він характеризується посередньо, одружений, має трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми, раніше неодноразово судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та перебуває на обліку у лікаря психіатра, на момент вчинення інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Також, судом першої інстанції встановлено наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких та поєднане з проникненням у володіння особи. Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, 30 липня 2020 року був звільнений умовно-достроково на один рік один місяць і два дні, проте обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та у травні 2021 року вчинив новий корисливий злочин протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Також, колегія суддів враховує, що обвинувачений офіційно не працює, суспільно корисною працею не займається, а тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

При цьому колегія суддів зважає і на ті обставини, що призначене ОСОБА_7 покарання є наближеним до мінімального покарання визначеного санкцією ч. 2 ст. 289 КК України.

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів і в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами адвоката ОСОБА_6 про суворість призначеного його підзахисному вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.

Вище наведеним спростовуються і доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, не в повній мірі були враховані дані про його особу.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано позицію потерпілого, який нібито просив не призначити ОСОБА_7 суворого покарання, то слід зазначити, що з наданих суду матеріалів вбачається, що потерпілий поклався на розсуд суду при визначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання.

За наведеного, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3