УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 644/743/20

провадження № 51-3281ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харків від 28 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, які постановлені в кримінальному проваджені, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Добропілля, Добропільський район Донецької області, проживаючого в АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121 КК України,

Суть питання

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харків від 28 грудня 2021 року, ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 309 КК України - на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 122 КК України - на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 121 КК України - на строк 8 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим призначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_1 за даним вироком термін попереднього ув`язнення за період з 18 грудня 2019 року, з моменту обрання запобіжного заходу, по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

Епізод №1.

13 травня 2017 року приблизно о 18 год 00 хв ОСОБА_1 , перебуваючи в м. Харків (вул. Миру, 3), умисно наніс палкою удар по правій нозі ОСОБА_2 , в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Епізод №2.

03 квітня 2019 року приблизно о 13 год 55 хв ОСОБА_1 , перебуваючи в м. Харків (вул. Академіка Барабашова, 44) та діючи повторно, в інтернет-магазині незаконно придбав і в подальшому зберігав без мети збуту психотропну речовину - РVР, масою в перерахунку на суху речовину 2,6179 г, яку в нього 03 квітня 2019 року з 16 год 30 хв до 17 год 19 хв було вилучено поліцейськими в ході огляду місця події за вказаною адресою.

Епізод №3.

30 липня 2019 року приблизно о 10 год ОСОБА_1 , перебуваючи в м. Харків (вул. Миру, 2) та діючи повторно, таємно викрав з кишені майстерки ОСОБА_3 належний останньому мобільний телефон «OUKITEL С5 Рго», вартістю 2 тис. 075 грн 75 коп.

Епізод №4.

16 листопада 2019 року приблизно о 22 год 00 хв ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 ) та діючи повторно, незаконно виготовив і після цього зберігав без мети збуту наркотичний засіб - опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,1056 г, який в нього 17 листопада 2019 року з 03 год 42 хв до 04 год 00 хв було вилучено поліцейськими в ході огляду місця події по вул. Танкопія, 13 у м. Харків.

Епізод №5.

14 грудня 2019 року приблизно о 03 год 00 хв ОСОБА_1 , перебуваючи в м. Харків (вул. Миру, 18), умисно вдарив долонею руки по обличчю ОСОБА_4 , від чого вона впала, після чого наніс не менше 15 ударів кулаками обох рук по обличчю, голові та тулубу, у результаті чого заподіяв останній тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду ОСОБА_1 та його захисник подали до апеляційного суду скарги.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 05 вересня 2022 року змінив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 , шляхом виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду по епізодах № 2 та № 4 на кваліфікуючу ознаку - вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення повторно та перекваліфікував дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 309 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України, призначивши йому покарання за цією статтею у виді обмеження волі на строк 1 рік. У решті вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього - пом`якшивши йому покарання до 6 років позбавлення волі.

На обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на те, що страждає на захворювання, які перешкоджають відбуванню покарання у виді позбавлення волі, а тому відповідно до вимог ст. 84 КК України, він має бути звільнений від відбування покарання.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 185 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості цих кримінальних правопорушень, що відповідно до ст. 12 КК України є нетяжкими та тяжким злочинами, внаслідок учинення одного з яких настала смерть людини, особу ОСОБА_1 , який неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, має синдром залежності внаслідок вживання опіоїдів, хронічне імунне захворювання та потребує лікування за схемою, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів і дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах, пов`язаних з позбавленням волі.

У контексті викладеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання наближеного до мінімальної межі передбаченого санкцією статі, найбільш тяжкого кримінального правопорушення, за які його засуджено.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що засуджений, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, та просив застосувати до нього положення ст. 69 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для застосування положення ст. 69 КК України, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що підставою для застосування зазначеної норми є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а дані обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням особи винного, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, тобто зменшувати його ступінь суспільної небезпеки до такого рівня, який виходить за межі, типові для кримінальних правопорушень даного виду (окремого його різновиду).

Ці обставини чи сукупність обставин мають бути у причинному зв`язку з цілями злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця.

Однак, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, у їх сукупності, з урахуванням зазначених вище даних про особу обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості жодного із учинених ним кримінальних правопорушень, а тому є відсутніми підстави для обрання йому заходу примусу в розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої у відповідній нормі кримінального закону.

Таким чином, апеляційний суд призначив ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді обмеження волі відповідно до санкції цієї частини статті, а остаточне покарання - із застосуванням принципу складання покарань, визначеного місцевим судом.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що за даними довідки медичної частини ДУ «Харківський слідчий ізолятор» підтверджено, що обвинувачений отримує лікування за призначеною схемою, лікарськими засобами забезпечений у повному обсязі та має задовільний стан здоров`я. Окрім того, при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення від відбування покарання відповідно до вимог ст. 84 КК України та складати самостійний предмет дослідження та оцінки суду.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій і не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим унаслідок суворості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

При цьому Верховний Суд звертає увагу засудженого на те, що відповідно до ст. 84 КК України особа, яка захворіла на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена судом від покарання або від його подальшого відбування в порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК України. Медичний огляд засуджених до обмеження волі проводять лікарсько-консультативні комісії закладів охорони здоров`я, з урахуванням результатів якого комісія складає висновок про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, яке є підставою для подання до місцевого суду матеріалів про звільнення засудженого від відбування покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харків від 28 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7