СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/4724/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Київ

Слідча суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_5 , яке погоджене прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та подане в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.10.2022 за № 0001493, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Алчевська Луганської обл., громадянину України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий та підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 7 ст. 111-1; ч. 2 ст. 260 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_5 , яке погоджене прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та подане в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.10.2022 за № 0001493, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дане клопотання обґрунтовано тим, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001493 від 25.10.2022 за підозрою військовослужбовців незаконних збройних формувань так званих «донецької народної республіки» та «луганської народної республіки» (далі НЗФ ДНР-ЛНР) ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111: ч. 2 ст. 260: ч. 7 ст. 111-1 КК України. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 , перебуваючи на території Луганської області, у невстановлені досудовим розслідуванням дату і час, але не пізніше 13 вересня 2022 року, вчинив кримінальні правопорушення проти громадської безпеки та основ національної безпеки України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу. Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; від 24 жовтня 1970 року № 2625 (XXV), що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у ст. 1 - 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН. Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є РФ.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та РФ, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть, не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків, не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності, не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, РФ зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі ст. 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва збройних сил (далі - ЗС) РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі. Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань (далі - НЗФ) та вчинення інших злочинів. При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання. З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу ЗС РФ, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, ст. 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН №36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, ст. 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, ст. 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому, представниками влади РФ вчинено ряд дій, внаслідок чого здійснено окупацію частини території України - Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та спроба легітимізувати указані дії. Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави. Так, вказаними особами організовувалися та проводилися у березні - квітні 2014 року антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях. Основою їх метою було поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, повинні створити враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені НФЗ. Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ. Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків. Враховуючи викладене, «ДНР» і «ЛНР» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

7 квітня 2014 року, за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО).

13 квітня 2014 року, через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України, виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну АТО із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

Визнання Верховною Радою України «ДНР» і «ЛНР» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного РФ міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року №106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII. Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «ДНР» і «ЛНР» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами». НЗФ терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку. При цьому, учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації РФ, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру. Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія РФ розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів ЗС та інших силових відомств РФ, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності «ДНР» та «ЛНР», РФ чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань РФ, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони РФ, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам РФ, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних НЗФ, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, а також за допомогою окупаційної адміністрації РФ, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні РФ самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Всупереч вказаним вище нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ, діючи спільно з керівництвом так званих «ДНР», «ЛНР», а також іншими невстановленими на цей час досудовим розслідуванням представниками влади РФ, діючи всупереч вимогам п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 6 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивні воєнні дії проти України. Так, продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року РФ визнано «ДНР» та «ЛНР» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент РФ, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання ЗС РФ за межами РФ, яке було задоволено. Того ж дня, Президент РФ, «голови» так званих «ДНР» та «ЛНР», а також інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, реалізуючи спільний злочинний умисел, створили умови, організували та здійснили введення ЗС РФ на територію Луганської та Донецької областей України, контрольовану так званими «ДНР» та «ЛНР», з метою здійснення подальшої відкритої військової агресії проти України. Починаючи з середини лютого 2022 року, на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей (частинах території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль), військовими комісаріатами самопроголошених республік розпочався набір учасників до НЗФ так званих «ДНР» і «ЛНР». 24 лютого 2022 року о 5 годині Президент РФ оголосив про рішення розпочати «спеціальну військову операцію» в Україні.

У подальшому, приблизно о 05 годині ранку 24 лютого 2022 року ЗС РФ спільно з підрозділами НЗФ так званих «ДНР» і «ЛНР» здійснили інтенсивні ракетно-бомбові та артилерійські обстріли по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, перетнули державний кордон України на ділянках Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької, Херсонської областей та АР Крим, вторглися на територію суверенної держави Україна, тобто розпочали відкритий міжнародний збройний конфлікт проти України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією РФ проти України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України 07 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

У відкритій військовій агресії проти України широкомасштабно застосовувалися ЗС РФ із залученням НЗФ так званих «ДНР» та «ЛНР», які діяли на території окремих регіонів Донецької на Луганської областей України під загальним керівництвом військового командування РФ.

19 лютого 2022 року керівник так званої «ЛНР» ОСОБА_16 з метою збільшення чисельності особового складу НЗФ так званої «ЛНР» та приведення їх в повну бойову готовність, підписав указ № УГ-98/22 «Про оголошення мобілізації та застосування деяких заходів, спрямованих на забезпечення режиму військового стану, введеного на території Луганської народної Республіки», яким зобов`язав здійснити на всій території самопроголошеної республіки призов на військову службу громадян, які перебували в запасі.

Починаючи з середини лютого 2022 року (більш точні дата та час досудовим розслідуванням не встановлені) на тимчасово окупованій території Луганської області (частині території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль), військовими комісаріатами самопроголошеної республіки розпочався набір учасників до НЗФ так званої «ЛНР». Одним з таких НЗФ, створених на території Луганської області, є так звана народна міліція Луганської народної Республіки» (далі - «НМ ЛНР»).

ОСОБА_7 , як громадянин України, який згідно із ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який, у відповідності до ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, умисно, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану. ОСОБА_7 , являючись громадянином України, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, вирішив прийняти участь у бойових діях на боці ворога (держави-агресора) - РФ, перейшовши на територію, контрольовану ворогом та в місце дислокації військ ЗС РФ з метою сприяння в спричиненні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України. Усвідомлюючи вищевказане, з метою реалізації свого злочинного наміру, ОСОБА_7 22 лютого 2022 (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) добровільно прибув до «військового комісаріату» за адресою: АДРЕСА_2 (більш точна адреса досудовим розслідуванням не встановлена), де власноручно написав заяву, що бажає бути добровільно мобілізованим та був включений до списків осіб, мобілізованих на військову службу до лав так званої «ЛНР». Після чого, ОСОБА_7 та інших мобілізованих перевезли до м. Кадіївка Алчевського району Луганської області, в місце дислокації військової частини ім. ОСОБА_17 , шостого окремого мотострілкового козачого полку, де ОСОБА_7 отримав від невстановлених досудовим розслідуванням осіб, які представились військовослужбовцями «ЛНР», військову форму зразка РФ та спорядження: штани, кітель, зимова куртка, берці, речовий мішок, каску та підсумки для магазинів до АК. Протягом 3 діб ОСОБА_7 разом з іншими мобілізованими особами перебував на території вказаної військової частини. У цей період часу ОСОБА_7 було призначено на посаду стрільця 3 відділення 1 взводу 1 роти 2 батальйону 208 стрілкового полку народної міліції ЛНР (далі - НМ ЛНР).

25.02.2022, (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , реалізовуючи злочинну мету кримінального правопорушення, перебуваючи у складі зазначеного НЗФ за вказаною адресою, отримав зброю - автомат «АК-74» (серійний номер НОМЕР_1 ) та 4 магазини до нього. При цьому, з метою забезпечення єдиноначальності, підпорядкованості і дисципліни, невстановленими досудовим розслідуванням особами було призначено керівний склад, які були безпосередніми керівниками ОСОБА_7 , а саме: командир взводу - невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_18 ; заступник командира взводу - невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_19 ; командир роти - невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_20 з позивним « ОСОБА_21 »; заступник командира роти - невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_22 з позивним « ОСОБА_23 »; командир батальйону - невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_24 з позивним « ОСОБА_25 ». У ніч з 25.02.2022 на 26.02.2022 ОСОБА_7 та інших військовослужбовців полку передислокували на автобусах та легкових автомобілях до переправи, що знаходилась неподалік смт. Трьохізбенка Щастінського району Луганської області, де в пішому порядку перейшли через переправу на р. Сіверський Донець, підрозділ ОСОБА_7 пішки висунувся до населеного пункту смт. Трьохізбенка. Ввечері 26.02.2022 ОСОБА_7 разом з іншими військовослужбовцями увійшли до смт. Трьохізбенка, де їх розмістили у будівлі школи. У даному населеному пункті перебували орієнтовно протягом 4 діб, після чого, підрозділу ОСОБА_7 надійшов наказ висунутися до смт. Новоайдар Щастінського району Луганської області. 01.03.2022 ОСОБА_7 в складі свого підрозділу увійшов до смт. Новоайдар, де їх розмістили у приміщенні місцевого будинку культури, де ОСОБА_7 та інші військові його підрозділу перебували протягом 2 днів. 03.03.2022 ОСОБА_7 за наказом командирів, спільно зі своєю ротою висунувся с. Варварівка Сєвєродонецького району Луганської області, де розташувались в приміщенні місцевої школи. Там же ОСОБА_7 та інші військові отримали набої до «АК-74» в кількості 120 шт. В обов`язки на позиції була охорона периметру. 04.03.2022 взвод ОСОБА_7 передислокувалися до одного з приватних будинків в с. Варварівка, де вели спостереження за ділянкою поблизу місця дислокації підрозділу. До вказаного будинку приходили командири взводів на наради та доповідали інформацію про те, що відбувалося протягом дня, а також отримували завдання від вищого керівництва. Після таких нарад командири взводів доводили до особового складу роти що продовжується ведення чергувань та спостереження за місцевістю на предмет виявлення військовослужбовців ЗСУ. На вказаній позиції ОСОБА_7 перебував протягом двох тижнів, орієнтовно до 18.03.2022 року. 18.03.2022, за наказом командира батальйону з позивним « ОСОБА_25 », ОСОБА_7 разом з іншими військовослужбовцями свого підрозділу висунулись в бік с. Кудряшівка Сєвєродонецького району Луганської області. Переміщувались колоною у складі роти на автобусі та на вантажному автомобілі «ГАЗ», на яких білим кольором була нанесена літера «Z». У вказаному населеному пункті розмістились повзводно, зайнявши покинуті приватні будинки та здійснювали спостереження за можливим пересування українських військ, використовуючи вже зроблені фортифікаційні споруди типу окоп. Крім підрозділу ОСОБА_7 в даному населеному пункті також дислокувався підрозділ 7 бригади «НМ ЛНР». На вказаній позиції ОСОБА_7 перебував протягом двох місяців. Приблизно в середині травня 2022 року ОСОБА_7 в складі своєї роти був передислокований до с. Боровеньки Сєвєродонецького району Луганської області за допомогою військового автобусу з надписом «Z» білого кольору та транспортного засобу «УРАЛ». На вказаній позиції рота дислокувалась в окопах, в лісі, що знаходиться на околицях с. Боровеньки у напрямку м. Сєвєродонецьк Луганської області. На вказаній позиції, ОСОБА_7 разом зі своїм підрозділом перебував орієнтовно протягом одного тижня. Приблизно в кінці травня 2022 року ОСОБА_7 в складі своєї роти в пішому порядку був передислокований в напрямку м. Сєвєродонецьк Луганської області. Місцем позиції був санаторій-профілакторій «Бурштин». На вказаній позиції ОСОБА_7 , разом з своєю ротою перебував близько двох тижнів, протягом яких ОСОБА_7 та інші військовослужбовці здійснювали чергування по території санаторію. У червні 2022 року, ОСОБА_7 та військових роти передислокували до м. Сєвєродонецьк Луганської області. Місцем дислокації став зруйнований готель «Мир», де здійснювали патрулювання навколо готелю. У вказаний період часу ОСОБА_7 було призначено заступником командира 1 взводу 1 роти 2 батальйону 208 стрілкового полку «НМ ЛНР». У цей же час новим командиром взводу призначили - невстановлену на даний час особу на ім`я ОСОБА_26 з позивним « ОСОБА_27 ». У липні 2022 року (більш точний час досудовим розлідуванням не встановлено) ОСОБА_7 та військовослужбовці передислокувалися до с. Миколаївка, Луганського району, Луганської області. Туди просувались через с. Гірське Сєвєродонецького району Луганської області. У даному населеному пункту розмістилися у підвалі, неподалік церкви. На вказаній позиції завданням підрозділу була організація охорони та патрулювання даного населеного пункту, а також виявлення військовослужбовців ЗСУ, з метою прикриття артилерійських розрахунків БМ-21 «Град». На вказаній позиції, ОСОБА_7 разом зі своїм підрозділом перебував орієнтовно протягом місяця. У серпні 2022 року (більш точний час досудовим розлідуванням не встановлено) ОСОБА_7 та інші військовослужбовці роти передислокувались на автобусах та військових автомобілях «УРАЛ» до м. Попасна Сєвєродонецького району Луганської області, де розташувались у приватних будинках на околиці, внапрямку населеного пункту Первомайськ. Протягом всього періоду перебування у м. Попасна, ОСОБА_7 та інші військовослужбовці підрозділу очікували подальших вказівок від керівництва. За цей період часу змінився командир роти, ним стала невстановлена на даний час особа на ім`я ОСОБА_24 з позивним « ОСОБА_28 ». На вказаній позиції ОСОБА_7 разом зі своїм підрозділом перебував до 08.09.2022 року. 08.09.2022 ОСОБА_7 за наказом командирів, спільно зі своєю ротою висунувся с. Білогорівка Сєвєродонецького району Луганської області, де розташувались в приватному будинку. Завданням ОСОБА_7 та інших військових була організація чергування та охорона підрозділу від військовослужбовців ЗС України так як позаду них знаходився підрозділ мінометної артилерії. На вказаній позиції ОСОБА_7 разом зі своїм підрозділом перебував до 13.09.2022 року.

Таким чином, у період з 15 березня по 13 вересня 2022 ОСОБА_7 , перебуваючи в різних населених пунктах ТОТ Луганської області, приймав участь в НЗФ «НМ ЛНР, вчиняв наступні дії: здійснював окупацію та охорону захоплених територій; виконував вказівки та накази командирів з числа військовослужбовців ЗС РФ та осіб з числа учасників НЗФ «НМ ЛНР», які були за званням чи посадою вище; облаштовував та укріплював блокпости в зазначених населенних пунктах, здійснював інженерно-технічне облаштування позицій; здійснював бойові чергування зі зброєю на блок-постах та на інших облаштованих бойових позиціях з метою виявлення фактів переміщення військовослужбовців та техніки Збройних Сил України та здійснення доповідей про це своїм командирам; приймав активну участь у візуальному спостереженні за повітряним простором з метою виявлення та знешкодження безпілотних літальних апаратів Збройних Сил України з наявної в нього автоматичної зброї; інші незаконні дії у складі НЗФ «НМ ЛНР». ОСОБА_7 , як учасник НЗФ «НМ ЛНР», створеній на ТОТ, який діяв на боці держави-агресора у цьому міжнародному збройному конфлікті, у відповідності до п. п. 1, 2 ч. А, ст. 4 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими 1949 року (ІІІ Женевська конвенція), ст. 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів, від 08 червня 1977 року (Протокол І), п. 29 Глави 2 розділу I Інструкції про порядок виконання норм міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 23 березня 2017 року № 164, мав статус комбатанта та був зобов`язаний дотримуватись у своїх діях законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами. При цьому, ОСОБА_7 відкрито носив при собі вогнепальну зброю, був одягнений у військову форму зразка ЗС РФ із закріпленою на обох руках георгіївською стрічкою та наліпкою на правому плечі з літерою «Z», на лівому плечі наліпка прапору РФ, що характеризувало носія форми як причетного до складу ЗС РФ та НЗФ «НМ ЛНР». Тобто, в період з 15 березня по 13 вересня 2022 року громадянин України ОСОБА_7 , діючи умисно, перебуваючи на території Луганської області, приймав добровільну участь в НЗФ, створеному на ТОТ, «НМ ЛНР».

Крім того, під час досудового розслідування встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 в період з 22 лютого по 14 березня 2022 року, перебуваючи на території Луганської області, приймав участь в діяльності НЗФ.

24 листопада 2022 року на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора були опубліковані повідомлення про підозру ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повістки про виклик, а також 26 листопада 2022 року повідомлення про нову підозру та про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України .

У ході досудового розслідування встановлено, що в період з 24.10.2022 до 02.11.2022 відбувся обмін військовополеного ОСОБА_7 у якості військовослужбовця рф на громадян України, які перебували у полоні держави-агресора.

У зв`язку з цим, 13.12.2022р. підозрюваного ОСОБА_7 оголошено у розшук, про що слідчим ГСУ НП України ОСОБА_5 винесено відповідну постанову.

У ході проведених оперативно-розшукових заходів встановлено, що ОСОБА_7 на даний час перебуває на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України, повністю підтверджується зібраними доказами, а саме: показаннями підозрюваного ОСОБА_7 , в яких останній детально надає покази щодо участі у діяльності незаконного збройного формування на території України, в складі так званої «НМ ЛНР»; протоколом добровільної видачі та огляду, відповідно до якого підозрюваний ОСОБА_7 добровільно видав для огляду та долучення до матеріалів кримінального провадження військову форму, в яку був одягнений під час взяття його в полон військовослужбовцями ЗС України; допитом військовослужбовця ЗС України та його впізнанням ОСОБА_7 , якого він впізнав, як особу яку особисто брав в полон коли ОСОБА_7 був на боці ворога; іншими даними та доказами, які у своїй сукупності свідчать про причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому злочину.

Підставою для застосування запобіжного заходу згідно ч. 2 ст. 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому звернутися з клопотанням до слідчого судді про застосування запобіжного заходу, у зв`язку з тим, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, на даний час існують такі ризики як: переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення інше кримінальне правопорушення.

З урахуванням зібраних в ході досудового розслідування доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з урахуванням вимог ст. 183, 193 КПК України, для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, ОСОБА_7 на переконання сторони обвинувачення слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З огляду на вказане, обрання підозрюваному інших, більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з позбавленням волі не зможе запобігти зазначеним ризикам. Також стороною обвинувачення враховано вік підозрюваного та його стан здоров`я, так як останній являється військовослужбовцем та придатний до служби, що дає йому змогу утримуватись під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, його захисника, крім випадків, передбачених частиною 6 цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Враховуючи викладене, слідча суддя вважає можливим здійснювати розгляд клопотання за відсутності підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання з тих підстав, що прокурором недоведені ризики, на які він посилається.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та долучені до нього додатки, слідча суддя дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладення на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

У судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.10.2022 за № 0001493, за підозрою військовослужбовців незаконних збройних формувань так званих «донецької народної республіки» та «луганської народної республіки» (далі НЗФ ДНР-ЛНР) ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України. (а. 29-31).

Згідно з п. 4 постанови заступника начальника ГСУ НП України полковника поліції ОСОБА_29 про визначення складу групи слідчих, яким доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, від 27.10.2022, місцем проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження визначено за адресою: м. Київ, бул. Кольцова, 22А (Святошинський район міста Києва). Відтак, клопотання подано з дотриманням правил підсудності.

31.10.2022 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України (а. 86-100).

01.11.2022 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 30.12.2022, без визначення застави (а. 118-124).

31.10.2022 ОСОБА_7 повідомлено про нову підозру та про зміну раніше повідомленої підозри у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України (а. 161-187).

02.11.2022 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_7 скасовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави у зв`язку з прийняттям уповноваженим органом рішення про передачу підозрюваного для обміну як військовополоненого, останнього звільнено з-під варти та передано під нагляд співробітникам Служби безпеки України через Об`єднаний центр з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок збройної агресії проти України, який функціонує при Службі безпеки України (а. 134-136).

24 листопада 2022 року на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора були опубліковані повідомлення про підозру ОСОБА_7 та повістки про виклик, а також 26 листопада 2022 року повідомлення про нову підозру та про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_7 та повістки про виклик на 01, 02, 03 грудня 2022 року були опубліковані в газеті «Урядовий кур`єр», яка на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1425-р визначена друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2022 році розміщуються, зокрема повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором (а. 151-160).

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Щодо оцінки слідчою суддею обґрунтованості підозри, то слід зазначити, що вимога обґрунтованої (розумної) підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, що не виключає можливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу. Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування». Крім того, на початковій стадії розслідування слідчий суддя, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду. Отже, на початковій стадії розслідування слідча суддя, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинна пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду (рішення у справі Fox, Campbell and Hartley проти Сполученого Королівства від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86, 12383/86, параграф 32; рішення Великої Палати у справі Merabishvili проти Грузії від 28 листопада 2017 року, заява № 72508/13, параграф 184).

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України, на даний час повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: копією протоколу добровільної видачі та огляд від 28.10.2022; копією особової справи заарештованого ОСОБА_7 ; копією протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 31.10.2022; копією протоколу допиту свідка ОСОБА_30 від 18.11.2022; копією протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 18.11.2022; копією постанови про оголошення розшуку підозрюваного від 13.12.2022; іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності (а. 29-31, 40-41, 42, 43-44, 45-46, 47, 58-59, 60-61, 62-65, 66, 67, 68-85, 86-100, 107-117, 118-124, 134-136,144-147, 148-149, 161-187, 191, 192, 193-194).

Враховуючи, що слідча суддя на даному етапі кримінального провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах дані, слідча суддя дійшла висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 2 ст. 260; ч. 7 ст. 111-1 КК України.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, слідча суддя дійшла до висновку про їх наявність з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, та особу ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів.

Вирішуючи питання про існування, передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідча суддя враховує те, що ризиками у даному випадку є дії, які можуть вчинятися з високим ступенем ймовірності.

Щодо наявності передбачених ст. 177 КПК України ризиків щодо підозрюваного слідча суддя вважає необхідним зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Так, слідча суддя вважає, що прокурор у судовому засіданні довів, що вагомою підставою для вирішення питання про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

За таких обставин, за результатами встановлених у судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною обвинувачення та стороною захисту, слідча суддя вважає, що прокурором доведено наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК.

При цьому, слідча суддя враховує, що сама по собі тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, яке інкримінується підозрюваному не є виправданням застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак, суворість такого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторно вчинення кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене, переслідуючи мету захисту інтересів суспільства, які очевидно переважають в даному випадку принцип поваги до особистої свободи, зважаючи, що надані органом досудового розслідування докази про причетність підозрюваного до вчинення злочинів є вагомими, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у разі визнання його винуватим, а також доведеність в ході розгляду клопотання наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідча суддя дійшла до висновку, що клопотання слідчого є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а перебування підозрюваного під вартою буде виправданим за вказаних умов та таким, що не порушуватиме принципу пропорційності, та не буде свавільним.

При цьому, на даному етапі досудового розслідування жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не зможе запобігти зазначеним ризикам та не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України після затримання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніше як через 48 годин з часу його доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя за участю підозрюваного повинен розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 199, 369-372, 376 КПК України, слідча суддя,

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_5 - задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Алчевська Луганської обл., громадянину України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111; ч. 7 ст. 111-1; ч. 2 ст. 260 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України після затримання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя за участю підозрюваного повинен розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Офіс Генерального прокурора.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголосити о 12 год. 45 хв. 26.12.2022 року.

Слідча суддя ОСОБА_1