печерський районний суд міста києва
Справа № 757/8072/23-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю:

власника майна - ОСОБА_3

адвоката - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, в рамках кримінального провадження №0001011 від 20.10.2022,-

ВСТАНОВИВ:

01.03.2023 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, в рамках кримінального провадження №0001011 від 20.10.2022.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 16.01.2023 було проведено обшук без ухвали слідчого судді у житловому приміщенні, де проживає ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було вилучено речі та документи, які мають статус тимчасово вилученого майна, а саме: мобільний телефон та особисті заощадження останнього.

Відтак, адвокат вважає, що вилучені речі та документи є такими, що не входили до переліку, щодо якого було прямо надано дозвіл на відшукання та вилучення. Також, арешт є не накладений, а відтак вилучене майно підлягає поверненню його законному володільцю.

Власник та його представник підтримали скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги та вказав, що 26.01.2023 у справах №757/3543/23-к та 757/3536/23-к було надано дозвіл на проведення обшуку за вказаною адресою та на вилучення майна. Відтак, скарга є необґрунтованою, оскільки дозвіл на вилучення коштів телефонів був наданий.

Вивчивши скаргу, зачлухзавши учасників процесу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001011 від 20.10.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в рамках якого виникла необхідність у проведенні обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

16.01.2023 за місцем проживання ОСОБА_3 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , проведено невідкладний обшук під час якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки «Sigma X-STYLE 18ТRACK» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон марки «Нокіа» ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 ;

- мобільний телефон «Samsung SM-J710FNIDS»;

- мобільний телефон «Iphone SE» IMEI: НОМЕР_5 ;

- сім картка мобільного оператора «Київстар» серійний номер НОМЕР_6 ;

- банківська картка банку "Монобанк» № НОМЕР_7 ;

- банківська картка банку «Монобанк» № НОМЕР_8 ;

- банківська картка банку «Монобанк» № НОМЕР_9 ;

- банківська картка банку «Приват банк» № НОМЕР_10 ;

- грошові кошти в сумі 4000 американських доларів;

- грошові кошти в сумі 100 євро;

Ухвалою слідчого судді від 26.01.2023 у справі №757/3543/23-к було надано дозвіл слідчому слідчої групи ГСУ НП України ОСОБА_6 на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним вилученням наступного виявленого майна: мобільний телефон марки «Sigma X-STYLE 18ТRACK» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «Нокіа» ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 ; мобільний телефон «Samsung SM-J710FNIDS»; мобільний телефон «Iphone SE» IMEI: НОМЕР_5 ; сім картка мобільного оператора «Київстар» серійний номер НОМЕР_6 ; банківська картка банку "Монобанк» № НОМЕР_7 ; банківська картка банку «Монобанк» № НОМЕР_8 ; банківська картка банку «Монобанк» № НОМЕР_9 ; банківська картка банку «Приват банк» № НОМЕР_10 ; грошові кошти в сумі 4000 американських доларів; грошові кошти в сумі 100 євро.

На підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Так, вбчається, що вимоги ст. 233 КПК України органом досудового розслідування були виконанні, що підтверджується наданою ухвалою прокурором, а тому вилучене майно на поверненні якого наполягає володілець, підпадає під критерії, визначені ухвалою слідчого судді від 26.01.2023, тобто її резолютивною частиною.

Відтак, вилучене майно не є тимчасово вилученим майном, а тому не може застосовуватися порядок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даної скарги за наданими матеріали, встановлено, що втручання органу досудового розслідування у право власності заявника обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що даний час забезпечується «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав заявника та відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку прагнуть досягти.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, в рамках кримінального провадження №0001011 від 20.10.2022- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1