КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/3302/21
Провадження №11-кп/824/3811/2022 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Суддя - доповідач - ОСОБА_2 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

01 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022 продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України, строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 27.11.2022 включно, без визначення розміру застави.

Визначено строк дії ухвали - до 27.11.2022 включно.

Суд першої інстанції своє рішення мотивував тяжкістю кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , міру покарання яка може бути йому призначена у разі визнання його винуватим, відсутність у нього постійного та тимчасового місця проживання на території України, його вік, те, що він не одружений, сім`ї на території України немає, відсутність офіційного джерела доходу, за станом здоров`я може утримуватись в закладах пенітенціарної системи, продемонстровану ним поведінку в судових засіданнях, приховування дійсної інформації щодо стану здоров`я, наявну інформацію про можливість пересування обвинуваченого на ходунках та милицях, невиконання останнім своїх обов`язків по прибуттю безпосередньо в судові засідання під час дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, що у сукупності свідчить про існування високого ступеню ризику втечі обвинуваченого та переховування його від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, перешкоджання суду іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Підстав для визначення застави суд не вбачає, оскільки внаслідок вчинення інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень загинула людина.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до 27.11.2022 включно та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на будь-який інший - не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: на особисте зобов`язання або домашній арешт, чи встановити йому заставу у розмірі, який не є завідомо неправомірним для підзахисного.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим для його підзахисного враховуючи його поточний стан здоров`я, який є вкрай тяжкий, та потребує проведення низки оперативних втручань, а тому перебування його під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» матиме катастрофічний плив на реабілітацію його підзахисного. А також захисник наголошує, що в даному судовому рішенні, в порушення вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, судом не виконано обов`язку про визначення розміру застави, незважаючи на відповідне клопотання сторони захисту, заявленого у судовому засіданні.

Крім того, апелянт вказує, на відсутність ризику, визначеного п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки його підзахисний перебуває у вкрай важкому стані після падіння з висоти третього поверху, у зв`язку з чим він став інвалідом та на даний час прикутий до ліжка, і не може навіть пересуватися за допомогою милиць або костилів.

Також апелянт зазначає на відсутність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на потерпілих чи свідків, оскільки ОСОБА_6 не володіє ні української, ні російською мовами, а виключно німецькою, тому навіть теоретично вплинути на свідків чи потерпілих у кримінальному провадженні він не має змоги. При цьому, потерпілі в судовому засіданні вже допитані.

Крім того, апелянт вказує, на відсутність ризику, передбаченого п.2 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки документи та речі, які сторона обвинувачення бажає використати як доказ, передані прокурором суду та знаходяться у його розпорядженні, а тому його підзахисний жодним чином не зможе їх знищити чи пошкодити.

Також апелянт зазначає, що його підзахисний не зможе жодним чином перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про відступіть ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, апелянт просить врахувати, що його підзахисний за час проведений під особистим зобов`язанням довів, що не існує жодних ризиків, і він надалі може всебічно сприяти якнайшвидшому судовому розгляду перебуваючи під особистим зобов`язанням, та такий запобіжний захід дозволить йому надалі проводити реабілітацію, та покращити його стан здоров`я.

Крім того, апелянт просить звернути увагу, що оголошення повного тексту оскаржуваної ухвали відбулося без виклику його підзахисного, чим на думку захисника, було порушено засаду гласності кримінального провадження, визначену ст. 27 КПК України, крім того копію вказаної ухвали було вручено ОСОБА_6 без перекладу на його рідну мову, що також вказує на незаконність ухвали суду, яка постановлена з порушенням вставленого кримінального процесуального законодавства.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просив здійснювати її розгляд лише за його участю, а до початку судового розгляду подав клопотання про розгляд провадження без нього та його підзахисного, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.194 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022 обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27.11.2022 включно, без визначення розміру застави.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого, його захисника, та потерпілої для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував,

тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , міру покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання його винуватим, відсутність у нього постійного та тимчасового місця проживання на території України, його вік, те, що він не одружений, сім`ї на території України немає, наявність у нього батьків похилого віку, що проживають на території іншої держави, відсутність офіційного джерела доходу, незадовільний стан здоров`я, продемонстровану ним поведінку в судових засіданнях, приховування дійсної інформації щодо стану здоров`я, наявну інформацію про можливість пересування обвинуваченого на ходунках та милицях, невиконання останнім своїх обов`язків по прибуттю безпосередньо в судові засідання під час дії запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України,ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків переховування від суду та перешкоджання суду іншим чином, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні двох злочинів, які відноситься до тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень проти життя та власності, за які передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що може спонукати обвинуваченого до переховування від суду, а також враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, поставлені у провину обвинуваченому, дані про його особу, які вказують на наявність зв`язків з іншою країною, а саме Німеччиною, громадянином якої він, є відсутність постійного та тимчасового місця проживання, а також міцних соціальних зв`язків на території України, його вік та попередня поведінка, яка свідчить про невиконання останнім своїх обов`язків по прибуттю безпосередньо в судові засідання під час дії запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду та перешкоджати суду іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 є інвалідом та на даний час прикутий до ліжка, і не може пересуватися за допомогою милиць або костилів, що вказує про відсутність ризику переховування від суду, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки, жодних належних доказів, які б свідчили про неможливість ОСОБА_6 пересуватися за допомогою милиць або костилів апеляційна скарга та долучені до неї матеріали не містить, не встановлено таких обставин і судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Натомість, судом першої інстанції встановлено, що згідно із даними листа - відповіді № 509 від 23.04.2021 на запит прокурора за підписом директора КНП «Київська міська клінічна лікарні швидкої медичної допомоги», обвинувачений ОСОБА_6 рухається з ходунками по палаті. Можливе ходіння на милицях із навантаженням на праву ногу. Проводиться ЛФК, розробка рухів в суглобах правої нижньої кінцівки. Пацієнт програму реабілітації та лікувальної фізкультури свідомо не виконує. Ігнорує рекомендації медичного персоналу. Пацієнт не потребує подальшого стаціонарного лікування в умовах КНП «КМКЛШМД», виписку унеможливлює відсутність постійного місця проживання в Україні. Неодноразові звернення до адвоката про вирішення з місцем перебування ОСОБА_6 ігноруються, звернення до консульства ФРН також не мали ефекту. ОСОБА_6 потребує функціональної та соціальної реабілітації і може утримуватись в закладах пенітенціарної системи. Під час перебування в лікувальному закладі пацієнт не може покидати територію лікувального закладу, медичних протипоказань до проведення слідчих дій та участі в судових засідання немає.

Крім того, на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2021 начальником філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально виконавчої служби України» в м. Києві та Київської області ОСОБА_8 направлено лист щодо стану здоров`я обвинуваченого в якому зазначено, що останній свідомо не виконує рекомендації медичного персоналу.

Згідно листа від 18.08.2021 № 1165Ф/КИ-21, який надійшов на адресу суду 25.08.2021 щодо медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 в ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області вбачається, що останній відмовився від добровільного проведення лікування, про що складений відповідний акт. В той же час, пацієнт свідомо не виконує рекомендації медичного персоналу, про наслідки яких був попереджений.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально виконавчої служби України» в м. Києві та Київської області вживаються заходи для належного медичного лікування та реабілітації обвинуваченого, однак таке неможливо провести з огляду на поведінку останнього.

Крім того, заслуговують на увагу і посилання суду на те, що під час застосованого в межах даного кримінального провадження до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, ні обвинувачений, ні інші особи в його інтересах, маючи реальну можливість не обрали лікаря та/або лікарню відповідно до власних вподобань для отримання належної медичної допомоги, проведення оперативних втручань, які на думку захисника, не було надано ОСОБА_6 у КНП «Київська міська клінічна лікарні швидкої медичної допомоги», а тому доводи апеляційної скарги захисника про те, що такий запобіжний захід, як особисте зобов`язання дозволить обвинуваченому надалі проводити реабілітацію, та покращити його стан здоров`я, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З приводу інших ризиків, а саме можливого впливу обвинуваченого на свідків, та можливості обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення, то на переконання колегії суддів, з врахуванням характеру інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, відсутності у останнього офіційного джерела доходу існує велика ймовірність і ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу обвинуваченого на свідків, які, ще не допитані у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними своїх показань.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений володіє виключно німецькою мовою, що на переконання захисника, виключає ризик незаконного впливу на потерпілих чи свідків, на переконання колегії суддів є безпідставними, з огляду на дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також конкретні обставини кримінального провадження, поставлені йому у провину, які в своїй сукупності дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків, не дивлячись на те, що як зазначає захисник, останній володіє виключно німецькою мовою.

Також, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

При цьому посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що копію оскаржуваної ухвали було вручено ОСОБА_6 без перекладу на його рідну мову ніяким чином не може свідчити про незаконність чи безпідставність самої ухвали суду, більш того, оскільки участь при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу брав участь обвинувачений та перекладач, в тому числі і під час оголошення ухвали, то зміст ухвали був обвинуваченому перекладений.

Не вбачає колегія суддів і порушення засад гласності кримінального провадження, оскільки вирішення питання щодо запобіжного заходу судом першої інстанції здійснювалось, як за участі обвинуваченого, так і його захисника, а також перекладача, при цьому посилання захисника на те, що оголошення повного тексту оскаржуваної ухвали відбулося без виклику його підзахисного, колегія суддів до уваги не бере, оскільки апеляційна скарга захисником була подана до суду апеляційної інстанції 30.09.2022, тобто ще до оголошення повного тексту оскаржуваної ухвали, який був призначений судом першої інстанції на 04.10.2022. (а.с.24, 32)

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризику, який може свідчити про те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, то колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки такий ризик судом першої інстанції встановлений не був.

Щодо доводів захисника про необхідність визначення розміру застави при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , то апеляційний суд звертає увагу, що один із злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_6 вчинений із застосуванням насильства, який спричинив смерть людини, а відтак відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, за вказаних обставин, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це зазначає захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 27.11.2022 включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4