ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2022 року місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Григорів Рогатинського району Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи злочинний умисел на власне незаконне збагачення, діючи умисно з корисливих мотивів, 25.06.2019 близько 10.00 год., зустрівшись із ОСОБА_8 неподалік ресторану «Цитадель», що знаходиться у м. Львові по вул. Грабовського, 11, висловив ОСОБА_8 пропозицію про передачу йому неправомірної вигоди в розмірі 2000 доларів США, за здійснення впливу на начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 щодо підготовки та скерування до суду подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_10 від відбування покарання у Личаківській виправній колонії № 30 та сприяння у задоволенні вказаного подання службовими особами, які здійснюють нагляд за засудженим ОСОБА_10 .

В подальшому, 23.07.2019 близько 18.00 години, ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Львові неподалік ресторану «Цитадель», що знаходиться по вул. Грабовського, 11, діючи на виконання попередньої домовленості з обвинуваченим, передав, а ОСОБА_5 , з метою власного незаконного збагачення, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, одержав від ОСОБА_8 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 52 000 гривень (еквівалент 2 000 доларів США), за здійснення впливу на начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 щодо підготовки та скерування до суду подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_10 від відбування покарання у Личаківській виправній колонії № 30 та сприяння у задоволенні вказаного подання службовими особами, які здійснюють нагляд за засудженим ОСОБА_10 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні заперечив та показав, що на початку червня 2019 року йому зателефонував ОСОБА_8 і попросив про зустріч. Під час зустрічі ОСОБА_8 повідомив про те, що до нього звернулась мати ОСОБА_10 з питання умовно-дострокового звільнення свого сина. При цьому ОСОБА_8 повідомив, що мати ОСОБА_10 готова заплатити кожному по 500 доларів США за вирішення даного питання. Також, обвинувачений зазначив, що він, в силу свого досвіду роботи в системі пенітенціарної служби, був обізнаний у процедурі умовно-дострокового звільнення, а відтак сказав ОСОБА_8 те, що потрібно зібрати інформацію по ОСОБА_10 і порадитися з адвокатом. В подальшому він випадково зустрівся з адвокатом ОСОБА_11 та запропонував останньому зайнятися звільненням ОСОБА_10 . ОСОБА_11 не заперечив проти такої пропозиції, але сказав, що немає часу і повідомив про необхідність підписання договору з ОСОБА_10 . Він ( ОСОБА_5 ) на наведену пропозицію ОСОБА_11 погодився. Свої послуги адвокат ОСОБА_11 оцінив у 1500 доларів США. В подальшому ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_8 , якому повідомив, що адвокат оцінив свої послуги у 1500 доларів США, а також повідомив про те, що треба по 500 доларів США, кожному, за їх участь у вирішенні питання озвученого ОСОБА_8 , тобто разом 2500 доларів США. 19 червня 2019 року ОСОБА_11 привіз йому бланк договору для підписання ОСОБА_10 та сказав, що потрібно оплатити обумовлені кошти за правову допомогу. 03 липня 2019 року до нього ( ОСОБА_5 ) приїхав начальник Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 привітати з днем народження. Під час їх спілкування ОСОБА_9 повідомив, що знає ОСОБА_10 і позитивно його охарактеризував. Також ОСОБА_9 повідомив, що ОСОБА_10 має законні підстави для умовно-дострокового звільнення.

Крім того, обвинувачений вказав, що на початку липня 2019 року під час спілкування з ОСОБА_8 повідомив останньому, що у нього є знайомий який торгує медом. В свою чергу ОСОБА_8 сказав, що хоче купити меду на 100000 гривень. 12 липня 2019 року до ОСОБА_5 подзвонив ОСОБА_8 і призначив зустріч. Під час даної зустрічі ОСОБА_8 цікавився ОСОБА_10 . Також, він познайомив ОСОБА_8 з пасічником ОСОБА_12 і вони обговорювали питання купівлі меду. Під час зазначеного спілкування ОСОБА_8 було повідомлено, що для купівлі меду потрібно завдаток у розмірі близько 2000 доларів США та ОСОБА_8 погодився, вказавши, що передасть гроші через ОСОБА_5 23 липня 2019 року йому ( ОСОБА_5 ) зателефонував ОСОБА_8 та призначив зустріч, під час якої передав йому 52000 гривень. Дані кошти, зі слів ОСОБА_8 , були надані матір`ю ОСОБА_10 . Також, в ході розмови ОСОБА_8 просив організувати побачення з ОСОБА_10 . На це прохання ОСОБА_8 він погодився і домовився з ОСОБА_9 про організацію наведеного побачення з ОСОБА_10 на наступний день. В подальшому отримані від ОСОБА_8 грошові кошти він ( ОСОБА_5 ) зберігав у себе вдома в шафі. Крім цього, обвинувачений повідомив, що 25 липня 2019 року він зустрічався з адвокатом ОСОБА_11 якому повідомив, що договір з ОСОБА_10 ще не підписаний та сказав, що гроші йому передали. Потім він передав ОСОБА_11 свої власні 1500 доларів США, після чого вони уклали договір між собою та написали розписку. Вказав, що 26 липня 2019 року він з ОСОБА_9 домовився про побачення з ОСОБА_10 26 липня 2019 року у нього провели обшук, в ході якого виявили 14000 гривень, які йому передав ОСОБА_8 .

З приводу розміру грошових коштів переданих ОСОБА_8 обвинувачений вказав, що при отриманні цих грошей від ОСОБА_8 він їх не перераховував, а тому не може пояснити чому ОСОБА_8 в розмові вказав одну суму 52000 грн., а під час обшуку виявили іншу суму 14000 грн. Водночас, обвинувачений вказав, що жодних коштів з грошей переданих ОСОБА_8 він не витрачав.

Також, обвинувачений зазначив, що 29 липня 2019 року на його прохання ОСОБА_11 повернув йому 1500 доларів США. Крім того, ОСОБА_5 ствердив, що жодного впливу на ОСОБА_9 не здійснював та не просив його допомоги у вирішенні питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 . Жодних питань отримання грошової винагороди з ОСОБА_9 за звільнення ОСОБА_10 він не обговорював. У свою чергу, озвучена в ході їх розмови сума 500, стосувалася перевезення товарів сином ОСОБА_9 . Водночас, обвинувачений вказав, що він розповідав ОСОБА_9 про те, що мати ОСОБА_10 передала йому та ОСОБА_8 гроші для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення свого сина. Зазначив, що ОСОБА_9 відмовляв його від посередництва у вирішенні цього питання, оскільки ОСОБА_10 і без його ( ОСОБА_5 ) участі підлягав умовно-достроковому звільненню.

Просив суд визнати його невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та ухвалити виправдувальний вирок.

В ході судового провадження судом створено всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а також тим, що кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду.

Безпосередньо дослідивши нижченаведені докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого та свідків, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що незважаючи на невизнання ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, вина останнього у вчиненні дій наведених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повністю та об`єктивно стверджується наступними дослідженими по справі доказами.

Показами свідка ОСОБА_13 , оперуповноваженого УСБУ у Львівській області, який в судовому засіданні показав, що йому на розгляд було передано заяву громадянина ОСОБА_8 , яка стосувалася ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . В подальшому було викликано заявника і проведено документування злочину. ОСОБА_8 сказав йому, що ОСОБА_5 повідомив про необхідність передачі грошової винагороди для ОСОБА_9 для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення засудженого. Після вивчення заяви, він передав її до належного підрозділу Державного бюро розслідувань. Зазначив, що жодних оперативних заходів до надходження заяви не проводилося та жодних провокативних дій по відношенню до ОСОБА_9 чи ОСОБА_5 не планувалося та не застосовувалося. Більш детально обставин наведених подій не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу.

Показами свідка ОСОБА_14 , який в судовому засідання показав, що він є другом батька ОСОБА_10 . В 2019 році ОСОБА_10 подзвонив до нього і сказав, що у нього підходить «пільга» для звільнення та попросив знайти «канал» для вирішення питання з керівником колонії. ОСОБА_14 зв`язався зі своїм знайомим ОСОБА_15 (прізвище не пригадує), який через деякий час повідомив, що для вирішення питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 потрібно 2000 доларів. Такої суми у нього не було. Також, свідок вказав, що ОСОБА_10 повідомляв йому про те, що для виходу на волю потрібно заплатити. Зазначив, що саме він ( ОСОБА_14 ) був ініціатором зустрічі з ОСОБА_15 .

Показами свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що він знайомий з ОСОБА_16 . ОСОБА_14 звернувся до нього з проханням поцікавитися причинами не звільнення (достроково) особи на прізвище « ОСОБА_17 » або « ОСОБА_18 », який відбував покарання у Личаківській виправній колонії № 30, де начальником працював ОСОБА_19 . Після цього, він зателефонував ОСОБА_5 з яким був раніше знайомий, у зв`язку із перебування у місцях позбавлення волі, та домовився про зустріч. Під час цієї зустрічі ОСОБА_8 попросив у ОСОБА_5 поцікавитися у ОСОБА_9 чому ОСОБА_18 умовно-достроково не звільняють і не допускають до комісії. Після цього, ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_9 і домовився з ним про зустріч. В подальшому він ( ОСОБА_8 ) знову зустрівся з ОСОБА_5 , який повідомив наступне: «сказав Паук 2000 доларів і тоді проблем не буде та Дорошенко випустять». Після цього він попросив про зустріч з ОСОБА_18 у колонії і ОСОБА_5 при ньому по телефону домовився з ОСОБА_9 про організацію такої зустрічі. Під час побачення із ОСОБА_18 , останній повідомив йому про відсутність коштів, а також про упереджене ставлення до нього з боку ОСОБА_9 . Після вказаних подій, ОСОБА_8 звернувся до правоохоронних органів, а саме до УСБУ у Львівській області, де його скерували до ДБР. В подальшому, працівники ДБР і СБУ передали йому 52000 гривень та спецтехніку (камери, мікрофони) перед зустріччю із ОСОБА_5 . Під час цієї зустрічі з ОСОБА_5 , яка проходила в районі «Цитаделі», він передав йому згадані кошти. В свою чергу, ОСОБА_5 пообіцяв, що питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_18 буде вирішено. Також, зазначив, що він просив ОСОБА_5 «звести» його з ОСОБА_9 . Однак, ОСОБА_5 сказав, що всі питання потрібно вирішувати лише через нього, оскільки ОСОБА_9 не буде з ним ( ОСОБА_8 ) зустрічатися.

В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_20 , який показав, що у 2019 році перебував у колонії з якої його умовно-достроково звільнили. Зазначив, що він спілкувався із своїм знайомим ОСОБА_14 лише один раз у 2019 році, однак ОСОБА_14 у його звільнені участі не брав. Вказав, що під час перебування у колонії до нього приходила людина на побачення. Цей чоловік повідомив, що знає те, що потрібно робити для умовно-дострокового звільнення та дав зрозуміти, що він від ОСОБА_14 . Ствердив, що жодних розмов про винагороду з даною людиною не велося. Після цього ні ОСОБА_14 , ні ця особа з ним не зв`язувалися. Зазначив, що йому нічого не відомо про його умовно-дострокове звільнення за грошову винагороду. Також, показав, що знає ОСОБА_9 з часу прибуття до колонії, він нормально до нього ставився та ніколи не вимагав хабарів. Ні він, ні його матір ніколи не намагались вирішити питання про умовно-дострокове звільнення за хабар. За допомогою до ОСОБА_8 він не звертався.

Оцінюючи наведені вище покази свідка ОСОБА_20 в частині того, що ні він, ні його матір ніколи не намагались вирішити питання про умовно-дострокове звільнення за хабар або неправомірну вигоду, суд враховує те, що останній розуміє те, що встановлення фактів які можуть вказувати на проведення його незаконного умовно-достроково звільнення з місць позбавлення волі може призвести для нього до негативних наслідків, зокрема у виді перегляду рішення про таке звільнення. Натомість, слід відзначити, що покази даного свідка узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 щодо факту їх спілкування у 2019 році.

Крім цього, в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_11 , який показав, що ОСОБА_5 інколи звертався до нього за консультаціями, оскільки він є адвокатом. У червні 2019 року він зустрівся з ОСОБА_5 , який запропонував йому зайнятись питанням умовно-дострокового звільнення ОСОБА_20 . Вони узгодили гонорар 1500 доларів США і він погодився. Після цього він надав ОСОБА_5 два бланки договорів про надання правової допомоги, один з ОСОБА_5 , а другий з ОСОБА_20 . У червні 2019 року ОСОБА_5 підписав договір про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги ОСОБА_20 , станом на липень 2019 року, зі сторони останнього, підписаний не був. 25 липня 2019 року під час зустрічі з ОСОБА_5 , останній передав йому кошти, про що він написав розписку. 27 липня 2019 року йому подзвонив ОСОБА_5 , який повідомив про провокацію по відношенню до нього та попросив повернути зазначені кошти. Ці кошти в сумі 1500 доларів США, в тих самих купюрах у яких були отримані від ОСОБА_5 , були повернуті останньому 29 липня 2019 року. Вказав, що справою ОСОБА_20 він ( ОСОБА_11 ) не займався.

Суд критично оцінює вищенаведені покази свідка ОСОБА_11 , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Повноваження адвоката, як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

З долучених до матеріалів справи стороною захисту бланків договорів про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_11 встановлено, що дані договори не містить жодних відомостей про клієнта та не підписані ним, зокрема такі не підписані ОСОБА_20 .

Таким чином, вищевказані договори не мають жодної юридичної сили, про що, очевидно, повинно бути відомо свідку ОСОБА_11 , який є професійним адвокатом.

Також, долучений до матеріалів справи договір про надання правової допомоги ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_11 від 19.06.2019, не містить жодних відомостей про те, що він укладений в інтересах ОСОБА_20 .

Виходячи з наведених вище обставин, адвокат ОСОБА_11 не був уповноважений у встановленому законом порядку вчиняти жодні дії в інтересах засудженого ОСОБА_20 , а відтак професійний адвокат, яким є даний свідок, не міг не усвідомлювати того, що і отримання ним грошової винагороди за надання правової допомоги без вчинення жодних дій в інтересах клієнта фактично є безпідставним. В цьому контексті варто відзначити, що сума гонорару про отримання якої вказує свідок - 1500 доларів США не можна назвати незначною. Відтак, у суду викликає обґрунтований сумнів хронологія перебігу подій повідомлених даним свідком, адже він не навів суду жодних доводів та будь-якого розумного обґрунтування з приводу того, як він, будучи професійним адвокатом та отримавши достатньо значний, з точки зору пересічного середньостатистичного громадянина (зокрема виходячи із розміру мінімального прожиткового мінімуму або рівня середньої заробітної плати у країні), гонорар, не спромігся навіть укласти договір з клієнтом, не говорячи про те, що даний свідок не вчинив жодної дії з приводу надання правової допомоги ОСОБА_20 .

Також, в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_21 , який показав, що він працював з ОСОБА_5 у банку в одному кабінеті. У липні 2019 року ОСОБА_5 повідомив йому, що у нього є знайомий який хоче придбати мед. В подальшому, на зустрічі за участі ОСОБА_5 , останній познайомив його з даним чоловіком, якого звали ОСОБА_15 . В ході зустрічі вони обговорювали умови придбання меду, зокрема питання авансу у розмірі близько 2000 доларів. Також, свідок вказав, що у кінці зустрічі ОСОБА_15 запитував ОСОБА_5 - «як там наші справи по УДО?», на що Харкавий відповів «все добре, займається адвокат».

Оцінюючи вищенаведені покази свідка ОСОБА_21 , суд зазначає, що наведені свідком обставини обговорення питання придбання меду не мають відношення до пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення. В свою чергу, неможливо не відзначити, що даний свідок є колегою обвинуваченого по роботі, а сам обвинувачений, за його ж твердженням, намагався надати йому допомогу у реалізації меду, тобто допомогти отримати прибуток, що може свідчити про прихильне ставлення даного свідка до обвинуваченого. Натомість, той факт, що свідок повідомив про зустріч організовану обвинуваченим з ним з метою реалізації меду в ході якої ОСОБА_15 запитував ОСОБА_5 про справи по УДО, а обвинувачений повідомив, що «все добре, займається адвокат» свідчить про те, що саме обвинувачений контролював та фактично організовував вирішення ініційованого ОСОБА_8 питання звільнення ОСОБА_20 . Водночас, обвинувачений, за його ж показами у судовому засіданні, був обізнаний у тому, що адвокат фактично не вчинив жодної дії з приводу надання правової допомоги ОСОБА_20 , в тому числі і на момент зустрічі ОСОБА_21 з ОСОБА_8 .

Також, вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину доводиться наступними дослідженими та перевіреними в ході судового розгляду доказами, а також процесуальними рішеннями постановленими для належного здійснення досудового розслідування та проведення відповідних процесуальних дій.

Рапортом оперуповноваженого 2 відділу спецпідрозділу БКОЗ УСБУ у Львівській області старшого лейтенанта ОСОБА_13 від 01.07.2019, згідно якого останній доповідає, що в ході проведення оперативних заходів, отримано інформацію, яка свідчить про можливе вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

Повідомленням заступника начальника Управління начальника спецпідрозділу БКОЗ полковника ОСОБА_22 адресованим в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Львові від 02.07.2019 № 62/14/2-1659нм про скерування рапорту про виявлення кримінального правопорушення для прийняття відповідного процесуального рішення та вжиття спільних заходів документування протиправної діяльності.

Протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03 липня 2019 року, з якого встановлено, що слідчий другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Львові ОСОБА_23 прийняв усну заяву від ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення за фактом вимагання неправомірної вигоди.

Витягом є Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000665, дата внесення 03.07.2019 року, з якого встановлено, що до ЄРДР були внесені відомості за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень. Правова кваліфікація кримінального правопорушення: ст. 14 ч.1, ст. 368 ч.3 КК України.

Постановою начальника Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові ОСОБА_24 від 03.07.2019 про створення групи слідчих у кримінальному провадженні №0000665 від 03.07.2019.

Заявою ОСОБА_8 від 03.07.2019, з якої встановлено, що останній, з метою викриття протиправної діяльності начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 та громадянина ОСОБА_5 , погодився на конфіденційне співробітництво із органом досудового розслідування, не заперечив щодо проведення за його участі та відносно нього негласних слідчих (розшукових) дій та готовий надати для викриття протиправних дій власні грошові кошти у сумі 2000 доларів США.

Ухвалою слідчого судді Львівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, згідно якої у кримінальному провадженні надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_9 .

Ухвалою слідчого судді Львівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, згідно якої у кримінальному провадженні надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Львівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, згідно якої у кримінальному провадженні надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_5 .

Протоколами про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 13 липня 2019 року та додатками до даних протоколів. Згідно даних доказів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_8 , яка відбулась 12.07.2019 року на вулиці Грабовського у м. Львові. Зокрема, задокументовано їхню розмову наступного змісту:

ОСОБА_8 ОСОБА_25 на рахунок того ОСОБА_18 , в людей все на руках, Паук сказав дві тисячі доларів і він лічно получить дві тисячі доларів.

ОСОБА_5 Так.

ОСОБА_8 Тільки скажіть мені, є гарантія того шо він це зробить, що він його відпустить?

ОСОБА_5 Сто процентів.

ОСОБА_8 Якшо б то йшло за вас, ви знаєте…

ОСОБА_5 Сто процентів, ну я ж .., я з ним говорив, все нормально, все цей во, я вибачаюсь…

ОСОБА_8 ОСОБА_25 є гарантія Паук, що так як він сказав так і буде?

ОСОБА_5 Сто процентів гарантія, шо він…, ну щоб він мене обманув та то…

ОСОБА_8 Ну добре, сьогодні він каже дві тисячі доларів, завтра скаже чотири тисячі доларів.

ОСОБА_5 Нє, нє, він сказав, так як він сказав каже дивись щоб…, всьо, це всьо питання я закриваю.

ОСОБА_8 Вот ви йому в руки віддаєте дві тисячі доларів і він це все робить?

ОСОБА_5 Та, він закриває суд, прокуратуру, він каже я цей, всьо.

Листом заступника начальника спецпідрозділу БКОЗ підполковника ОСОБА_26 адресованого в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Львові від 19.07.2019 №62/14/2-1830 нм про направлення грошових коштів у розмірі 52000 гривень для використання під час заходів по затриманню у кримінальному провадженні № 0000665.

Протоколом ідентифікації грошових коштів від 23 липня 2019 року та світлокопіями до даного протоколу. Згідно даних доказів, слідчим другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_23 за участю співробітника спецпідрозділу БКОЗ УСБУ у Львівській області ОСОБА_27 та заявника ОСОБА_8 , в присутності понятих ОСОБА_28 та ОСОБА_29 оглянуто та ідентифіковано грошові кошти в сумі 52000 гривень. Зазначені грошові кошти після їх огляду та ідентифікації було передано ОСОБА_8 для подальшого використання їх під час проведення заходів з підтвердження фактичних даних вимагання та одержання неправомірної вигоди ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

Постановою прокурора ОСОБА_30 від 23 липня 2019 року № 15/4/1-1981т про проведення контролю за вчиненням злочину, згідно якої, для спростування чи отримання доказів злочинної діяльності та повного викриття схеми, пов`язаної з одержанням неправомірної вигоди виконуючим обов`язки начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , встановлення їх вини у скоєнні злочину, впродовж 10 днів, постановлено починаючи з 23.07.2019, здійснити контроль за вчиненням злочину шляхом проведення спеціального слідчого експерименту без зміни обстановки злочину та з використанням ідентифікованих грошових коштів у сумі 2000 доларів США або їх гривневому еквіваленту, технічних засобів аудіо-, відео контролю особи, візуального спостереження за ними у публічно доступних місцях.

Дорученнями прокурора ОСОБА_30 від 23.07.2019 № 15/4/1-1982т, № 15/4/1-1983т про проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Згідно даних доручень, прокурор доручив ТУ ДБР, розташованому у місті Львові та Управлінню СБУ у Львівській області провести у кримінальному провадженні негласну слідчу (розшукову) дію, вказану у постанові про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контроль за вчиненням злочину від 23.07.2019 № 15/4/1-1981т.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.07.2019. Згідно даної ухвали, слідчим суддею надано дозвіл на обшук квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_31 .

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.07.2019. Згідно даної ухвали, слідчим суддею надано дозвіл на обшук у службових приміщеннях Личаківської виправної колонії № 30, де здійснює свою діяльність виконувач обов`язків начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 , а також у приміщеннях, де знаходяться матеріали особової справи стосовно засудженого ОСОБА_10 .

Протоколом обшуку від 26 липня 2019 року та додатком до даного протоколу. Згідно змісту цих процесуальних документів було проведено обшук у службовому кабінеті виконуючого обов`язків Личаківської виправної колонії № 30. У ході проведення обшуку виявлено два флеш носії, два поліетиленові пакети з вмістом невідомої речовини, блокнот та мобільний телефон. Також, ОСОБА_32 добровільно надано особову справу засудженого ОСОБА_10 .

Протоколом обшуку від 26 липня 2019 року та додатком до даного протоколу, згідно яких було проведено обшук у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де в комірці, яка знаходилася у спільному коридорі виявлено барсетку коричневого кольору, у якій знаходилися документи на ім`я ОСОБА_5 та грошові кошти. Проведеним оглядом вказаних коштів встановлено, що 28 купюр номіналами 500 гривень, серією і номером співпадають із купюрами зазначеними у протоколі ідентифікації грошових коштів.

Дорученням прокурора ОСОБА_33 від 02.08.2019 № 15/4/1-2094т, згідно якого Управлінню СБ України у Львівській області направлено для виконання постанову про припинення негласних слідчих (розшукових) дій від 02.08.2019.

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу, згідно яких було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_9 . Зокрема, задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_9 , яка відбулась 26.07.2019 року на території ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . В ході даної розмови вони обговорювали особу, яку називали « ОСОБА_17 », а також його маму. Так, ОСОБА_5 говорить ОСОБА_9 наступне: «по тому Дорошу, хай в мами запитає чи (не зрозуміла розмова) то твоя мама ну… хто питання рішає». Також, ОСОБА_9 розповідає, що у нього таке враження, що Білих «вклав» за ОСОБА_18 свої «бабки».

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. Згідно даних процесуальних документів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію - зняття інформації з транспортних телекомунікацій мереж мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_1 , що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_8 . З даного протоколу встановлено, що ОСОБА_8 спілкувався з ОСОБА_5 . В ході даної розмови обговорюється можливість їхньої зустрічі.

Протоколами про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даних протоколів. Згідно даних матеріалів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_8 , яка відбулась 23.07.2019 року на вулиці Грабовського у м. Львові. З розмови слідує, що ОСОБА_8 передає ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 52000 гривень. При цьому ОСОБА_8 говорить ОСОБА_5 - «Чим скоріше прискорити, прискорити ту справу! Якщо можна то бистріше зробити, ті комісії, той прохід, то «УДО», щоб все чим бистріше пройшло. Раз! Друге мені треба сходити до нього на свіданку! Що треба я там дам». Після цього, ОСОБА_5 здійснює телефонний дзвінок, в ході якого говорить «Ну, то я вже там, ті там документи вже є по першому. Дивися, там людина хоче ще на свіданку до нього і передачу має».

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. Згідно даних доказів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_8 . Задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_8 , яка відбулась 25.07.2019 року на вулиці Грабовського у м. Львові. В ході даної розмови обговорюється можливість пришвидшення виконання домовленості з приводу умовно-дострокового звільнення. Також ОСОБА_5 повідомляє ОСОБА_8 , що все буде добре. Зокрема, ОСОБА_5 говорить «Якщо я сказав шо то всьо рішається, то рішається вот так так так, то буде так розумієш? Рішається, Міш…». Також, в ході розмови вони обговорюють ОСОБА_9 .

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. Згідно даних матеріалів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію - зняття інформації з транспортних телекомунікацій мереж мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_2 , що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_5 . З даного протоколу встановлено, що ОСОБА_5 неодноразово спілкувався з ОСОБА_8 . В ході їхніх розмов обговорювалася можливість зустрічі. Також з даного протоколу встановлено, що 23.07.2019 ОСОБА_5 спілкувався з ОСОБА_9 . Зокрема, задокументовано їхню розмову наступного змісту:

ОСОБА_5 Та я вже там ті, там документи вже є, першому. Дивися, там людина хоче ще на свіданку до нього і передачу там має, то по тому першому чоловіку.

ОСОБА_9 Питань нема, завтра зранку.

ОСОБА_5 Завтра зранку нехай цей, так?

ОСОБА_9 Так, від дев`ятої до десятої ходить.

Крім цього, в ході розмов ОСОБА_5 з ОСОБА_9 , які відбувалися 25.07.2019 та 26.07.2019 обговорювалася можливість їх зустрічі.

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. З наведеного протоколу та додатків вбачається, що було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_5 . Задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_8 , яка відбулась 25.07.2019 року на вулиці Грабовського у м. Львові. В ході даної розмови обговорюється можливість пришвидшення виконання домовленості з приводу умовно-дострокового звільнення. Також ОСОБА_5 запевняє ОСОБА_8 , що все буде добре. Зокрема, ОСОБА_5 говорить: «Якщо я сказав шо то всьо рішається, то рішається вот так так так, то буде так розумієщ? Рішається, Міш…» та запевняє , що питання буде вирішено. Також, в ході розмови вони обговорюють ОСОБА_9 .

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. Згідно даних матеріалів, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_5 . Задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_9 , яка відбулась 26.07.2019 року на території ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Зокрема задокументовано їхню розмову наступного змісту:

ОСОБА_5 Можете цей, швидше того малого?

ОСОБА_9 Як швидше?

ОСОБА_5 Швидше не піде? Тільки це во в жовтні?

ОСОБА_9 ну, хочу ше одне заохочення.

ОСОБА_5 Значить по Хіміку, назбирали половину, половина є, хай дає половину решту донесе?

ОСОБА_9 ОСОБА_34 то є, я навіть не знаю як взагалі від нього брати після тих всіх ситуацій.

В ході даної розмови вони обговорювали особу, яку називали « ОСОБА_17 », а також його маму. Зокрема ОСОБА_5 говорить ОСОБА_9 наступне: «по тому Дорошу, хай в мами запитає чи… то твоя мама ну… хто питання рішає». Також, ОСОБА_9 розповідає, що у нього таке враження, що ОСОБА_35 «вклав» за ОСОБА_18 свої «бабки».

Протоколами про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 08 серпня 2019 року та додатками до даних протоколів, відповідно до яких було проведено негласну слідчу (розшукову) дію аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Задокументовано розмову ОСОБА_9 з ОСОБА_8 , яка відбулась 24.07.2019 року в приміщені службового кабінету ОСОБА_9 на території Личаківської виправної колонії № 30. З розмови слідує, що ОСОБА_8 , прийшовши до Личаківської виправної колонії № 30, попросив щоб його пропустили до ОСОБА_9 , сказавши, що він від ОСОБА_5 . В ході розмови ОСОБА_36 з ОСОБА_8 , останній говорить « ОСОБА_37 , там ми з ОСОБА_38 то питання вчора закрили», у відповідь ОСОБА_9 відповідає «Добре. Там все під контролем».

Протоколом про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 08 серпня 2019 року та додатками до даного протоколу. Згідно цього протоколу та додатків, було проведено негласну слідчу (розшукову) дію - зняття інформації з транспортних телекомунікацій мереж мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_3 , що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_9 . З даного протоколу також встановлено, що ОСОБА_5 спілкувався з ОСОБА_39 23 липня 2019 року. В ході даної розмови ОСОБА_5 звертається до ОСОБА_9 з наступним: «Та я там ті, там документи вже є, першому. Дивися, там людина хоче ще на свіданку до нього і передачу там має, то по тому першому чоловіку». ОСОБА_9 відповідає «питань нема, завтра зранку». Також, ОСОБА_5 спілкувався з ОСОБА_39 25.07.2019 та двічі 26.07.2019. В ході даних розмов вони обговорювали можливість їхньої зустрічі.

Протоколом огляду від 09 серпня 2019 року. Відповідно до даного протоколу було оглянуто предмети і документи вилучені в ході обшуків 26 липня 2019 року: в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ; у службовому кабінеті в.о. начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 ; у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Протоколом про результати візуального спостереження в публічно доступних місцях з використанням відеозапису, фотографування, спеціально технічних засобів для спостереження від 24.09.2019. Даним протоколом зафіксовано, що ОСОБА_9 зустрічався з ОСОБА_5 26 липня 2019 року.

Протоколом про результати візуального спостереження в публічно доступних місцях з використанням відеозапису, фотографування, спеціально технічних засобів для спостереження від 24.09.2019. Даним протоколом зафіксовано те, що ОСОБА_5 23 липня 2019 року зустрічався з ОСОБА_8 , а 24 та 26 липня 2019 року з ОСОБА_9 .

Висновком експертів за результатами проведення комісійної криміналістичної експертизи відеозвукозапису у кримінальному провадженні №0000665 від 05.03.2020 №375/377/1117-1120. Згідно даного висновку, у відеозвукозаписах розмов на наданих для дослідження оптичних дисках зафіксоване усне мовлення ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Висловлювання вказаних осіб в текстовому змісті розмов, в основному відповідають викладеному в копіях протоколів про проведення негласних слідчих (розшукових) дій. У відеозвукозаписах розмов на наданих для дослідження оптичних дисках та звукозаписах розмов, зафіксованих на наданих для дослідження оптичних дисках ознак монтажу (в тому числі порушень неперервності запису) не виявлено.

Особовою справою на засудженого ОСОБА_20 . Згідно даної особової справи, засуджений ОСОБА_20 з 15 листопада 2017 року відбував покарання у державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)», відповідно до вироку Трускавецького міського суду Львівської області від 29 вересня 2017 року.

Копією наказу Міністерства юстиції України №120/к від 11.01.2019, згідно якого з 18 січня 2019 року виконання обов`язків начальника державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» - начальника арештного дому покладено на ОСОБА_9 .

Аналіз вищенаведених доказів свідчить про те, що дійсно ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_5 з приводу умовно-дострокового звільнення ОСОБА_20 , як до особи яка була обізнана в процедурі такого звільнення, однак ОСОБА_8 не пропонував обвинуваченому вирішення даного питання у спосіб який суперечить вимогам чинного законодавства. В свою чергу, ОСОБА_5 зрозумівши, що може отримати за вирішення даного питання грошові кошти та будучи обізнаним про те, що ОСОБА_20 і так підлягав умовно-достроковому звільненню, озвучив ОСОБА_8 пропозицію про надання грошових коштів для сприяння у вирішенні вказаного питання в розмірі 2000 доларів США, що, серед іншого, підтверджується показами свідка ОСОБА_8 .

При цьому наявність у ОСОБА_5 можливості впливу на прийняття відповідного рішення виконуючим обов`язки начальника державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» ОСОБА_9 , підтверджується показами самого ОСОБА_5 , який вказав, що раніше працював з ОСОБА_9 та перебуває з ним у приятельських відносинах, а також вищеописаними протоколами про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, якими зафіксовано, що ОСОБА_5 неодноразово спілкувався з ОСОБА_9 , зокрема щодо ОСОБА_20 та ОСОБА_8 . Також, в ході спілкування ОСОБА_8 та ОСОБА_40 , зафіксованого у протоколі про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02.08.2019, останній розповідав, що ОСОБА_9 не може його обманути.

В цьому контексті, варто також відзначити, що наявність можливостей для впливу у обвинуваченого на ОСОБА_9 підтверджується зокрема тим, що ОСОБА_40 на прохання ОСОБА_8 без жодних зусиль, фактично за допомогою одного телефонного дзвінка до ОСОБА_9 , організував ОСОБА_8 , який не має жодного відношення до засудженого, побачення з ОСОБА_41 .

Посилання сторони захисту на ту обставину, що обвинувачений не звертався до ОСОБА_9 з приводу вирішення питання сприяння в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_20 та не мав можливості впливу на ОСОБА_9 , як обставину яка виправдовує обвинуваченого, відхиляється судом, оскільки така позиція спростовується вищенаведеними доказами.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 КК України, є будь-яка фізична осудна особа, що досягла віку кримінальної відповідальності на момент його вчинення, яка, за усвідомленням того, хто пропонує, обіцяє або надає неправомірну вигоду, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Такий висновок зробила об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, на розгляд якої було передано кримінальне провадження (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20).

Оскільки диспозиція ст. 369-2 КК текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, суд виходить із того, що поняттям впливу охоплюється в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо.

Отже, суб`єктом злочину, передбаченого ст. 369-2 КК України, може бути будь-яка особа, яка в уяві того, хто здійснює підкуп, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Як вбачається з Перших міжнародних актів у сфері протидії корупції, які підписала та ратифікувала Україна, зловживання впливом вживається в звороті «trading in influense», який у перекладі на українську мову буквально означає «торгівлю впливом». Із Конвенції ООН проти корупції та Конвенції про боротьбу з корупцією вбачається, що при зловживанні впливом особа, яка має реальний або навіть удаваний вплив на іншу особу, міняє цей вплив на неправомірну перевагу, що надається (обіцяється) тим, хто бажає скористатись цим впливом (фактично «посередник» торгує цим впливом). Вплив може бути зумовлений, серед іншого довірливими, родинними, близькими і дружніми стосунками цієї особи з тим, хто уповноважений на виконання функцій держави.

Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН проти корупції, кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочинами наступних дій, якщо вони вчинені умисно:

a) обіцянка, пропозиція або надання державній посадовій особі чи будь-якій іншій особі, особисто або через посередників, будь-якої неправомірної переваги, щоб ця посадова особа чи така інша особа зловживала своїм справжнім або удаваним впливом з метою одержання від адміністрації чи державного органу Держави-учасниці будь-якої неправомірної переваги для ініціатора таких дій чи будь-якої іншої особи;

b) вимагання або прийняття державною посадовою особою чи будь-якою іншою особою, особисто або через посередників, будь-якої неправомірної переваги для самої себе чи для іншої особи, щоб ця особа чи така інша особа зловживала своїм справжнім або удаваним впливом з метою одержання від адміністрації або державного органу Держави-учасниці будь-якої неправомірної переваги.

Оцінюючи пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення в частині порушення ним вимог ст. 19 Конституції України, ст.ст. 11, 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, ст. 81 Кримінального кодексу України, ст. ст. 3, 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», суд приходить до переконання, що таке обвинувачення є зайво вміненим ОСОБА_5 та виключає його із обвинувачення, яке доведено в ході судового розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України, органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації.

Стаття 110 Кримінально-виконавчого кодексу України регулює порядок побачення засуджених до позбавлення волі з родичами, захисниками, адвокатами, представниками та іншими особами.

Статтею 81 КК України встановлено порядок умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Статтею 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону.

Статтею 22 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено обмеження щодо використання службових повноважень чи свого становища відповідними суб`єктами.

Статтею 24 Закону України «Про запобігання корупції» визначено порядок запобігання одержанню неправомірної вигоди або подарунка та поводження з ними відповідними суб`єктами.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 не є посадовою особою органів державної влади або органу місцевого самоврядування, посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації і не є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», а відтак не є суб`єктом на якого поширюється положення вищенаведених нормативних актів. Відтак, обвинувачений не міг в силу свого статусу порушити норми визначені відповідними нормативними актами.

Оцінюючи наявність у діях ОСОБА_5 кваліфікуючої ознаки інкримінованого злочину вимагання, суд виходить з наступних міркувань.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію з приводу правильного розуміння законодавчого визначення вимагання хабара (постанови ВСУ від 04.10.2012 у справі № 5-14кс12, від 23.05.2013 у справі № 5-13кс13, від 30.05.2013 у справі № 5-14кс13, від 05.09.2013 у справі № 5-28кс13, від 12.12.2013 у справі № 5-47кс13, від 07.11.2013 у справі № 5-42кс13, від 26.12.2013 у справі № 5-43кс13, від 13.11.2014 у справі № 5-20кс14, від 26.06.2014 у справі № 5-19кс14, від 28.05.2015 у справі № 5-14кс15, від 21.01.2016 у справі № 5-124/кс15).

Так, Верховний Суд України констатував, якщо хабародавець зацікавлений у незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, установлену процедуру вирішення того чи іншого питання, досягти задоволення своїх незаконних інтересів, уникнути заслуженої відповідальності, одержати незаконні пільги або переваги тощо, то вимагання хабара виключається. На відміну від цього, у разі, якщо винна особа з метою одержання хабара погрожує вчиненням або не вчиненням дій, які можуть завдати шкоди, що є визначальним, правам чи законним інтересам того, хто дає хабар, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, але вимушена дати хабар із метою запобігання шкідливим наслідкам для своїх прав та законних інтересів, дії одержувача хабара слід розглядати як такі, що поєднані з вимаганням останнього. Тобто законність прав та інтересів, які хабародавець захищає шляхом дачі хабара, є однією із основних і обов`язкових ознак вимагання.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 переконав ОСОБА_8 , що у разі непередачі йому неправомірної вигоди, він - ОСОБА_5 , в силу свого особистого знайомства із начальником Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 , буде чинити перешкоди в умовно-достроковому звільненні засудженого ОСОБА_10 і останньому не буде надана така можливість протягом всього строку відбування покарання у Личаківській виправній колонії № 30.

Однак, в ході розгляду справи вищенаведені обставини не знайшли свого підтвердження.

Так, допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_5 повідомив йому: «сказав Паук 2000 доларів і тоді проблем не буде та «Дороша» випустять, в іншому випадку «Дороша» не випустять». Свідок ОСОБА_8 не підтвердив того, що ОСОБА_5 погрожував йому, що особисто він - ОСОБА_5 , в силу свого особистого знайомства із начальником Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 , буде чинити перешкоди в умовно-достроковому звільненні засудженого ОСОБА_10 і останньому не буде надана така можливість протягом всього строку відбування покарання у Личаківській виправній колонії № 30. Також судом встановлено, що ОСОБА_8 був зацікавлений у вирішенні питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 адже саме він звернувся з цього приводу до обвинуваченого.

Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 369-2 КК України, як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, оскільки наведена вище кваліфікуюча ознака частини 3 даної статті не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

При цьому, оцінюючи обставини встановлені в ході судового розгляду, суд ураховує усталену практику Верховного Суду щодо того, що для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, аби будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17).

Перевіряючи доводи сторони захисту викладені у клопотанні про визнання доказів недопустимими, суд виходить із наступних доводів та мотивів.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими, зокрема, є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитись від давання показань та відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит; отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 у справі № 1-31/2011, яке є обов`язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою є недопустимими доказами.

Процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, і клопотання про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, у тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини. В свою чергу єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Вирішуючи питання про застосування норм ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Суд, визнаючи доказ недопустимим, відповідно до ч.ч.2 або 3 ст. 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим із посиланням на ч. 1 ст.87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення.

Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Так, у постанові від 15.06.2021 у справі №204/6541/16-к ККС ВС зазначив, що не в усіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо складення протоколів НСРД та передачі їх прокурору з порушенням процесуального строку, суд виходить з наступних міркувань.

Захист посилався на недопустимість протоколів НСРД з підстав їх складення через тривалий час після проведення НСРД та відповідно подальшу передачу прокурору з порушенням процесуального строку - поза межами 24 годин з моменту припинення НСРД.

Так, протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення (частина 1 статті 106 КПК). Протоколи про проведення НСРД з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених НСРД передаються прокурору (частина 3 статті 252 КПК).

Вирішуючи питання, чи є недопустимими доказами протоколи НСРД з зазначених захистом підстав, суд виходить з наступного.

Процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії (частина 1 статті 113 КПК).

Процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження (постанова ККС ВС від 08.04.2020 у справі № 263/15845/2019).

Оскільки складення протоколу за результатами проведення НСРД та направлення його прокурору є обов`язком службової особи, то пропущення нею строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення (постанова ККС ВС від 22.10.2021 по справі № 487/5684/19).

У контексті вирішення цього аргументу слід також враховувати мету встановлення процесуального строку, що розглядається. Цією метою є забезпечення оперативності у виконанні прокурором обов`язків та заборон, передбачених статтею 255 КПК, - знищення відомостей, речей та документів, отриманих в результаті проведення НСРД, які прокурор не визнає необхідними для подальшого проведення досудового розслідування, заборона їх використання для цілей, не пов`язаних з кримінальним провадженням, або ознайомлення з ними учасників кримінального провадження чи будь-яких інших осіб.

Таким чином, встановлення процесуального строку, на який звертає увагу сторона захисту, й відповідні правові наслідки, пов`язані з його можливим порушенням, жодним чином не впливають на допустимість отриманих доказів чи зменшення їх доказового значення, а спрямовані на недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, які не притягуються до кримінальної відповідальності, та обвинуваченого, шляхом можливого використання неналежної до кримінального провадження інформації (наприклад, приватного характеру). Саме у зв`язку із цим відповідні протоколи про проведення НСРД з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених НСРД мають передатися прокурору (частина 3 статті 252 КПК), який цим забезпечує заборону використання неналежних матеріалів або ознайомлення з ними будь-яких осіб (частина 2 статті 255 КПК) та невідкладно забезпечує їх знищення (частини 1, 4 статті 255 КПК).

Відомостей чи аргументів про те, що стверджуване захисником порушення частини 3 статті 252 КПК спричинило будь-яке порушення прав людини у ході судового розгляду не встановлено.

У зв`язку із викладеним, суд відхиляє ці аргументи сторони захисту.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду про те, що недотримання строків складення протоколу після проведення НСРД не впливають на їх зміст, а отже не можуть бути визнані істотними порушеннями, які тягнуть за собою визнання відповідних доказів недопустимими (постанова ККС ВС від 28.01.2020 у справі № 738/329/17). Недотримання органом досудового розслідування 24-годинного строку передачі прокурору протоколу про результати проведення НСРД не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (постанова ККС ВС від 18.12.2020 у справі № 588/1199/16-к, від 07.07.2021 у справі № 752/4292/16-к).

Щодо доводів сторони захисту про те, що відповідно до постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 23.07.2019 контроль за проведення слідчого експерименту та виготовлення процесуальних документів було доручено слідчому ОСОБА_23 слід відзначити наступне.

Наявність даного процесуального рішення не спростовує законодавчо встановлених повноважень органу досудового розслідування визначених у п. 3 ч. 2 ст.40 КПК України, доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам. При цьому варто відзначити, що за змістом позиції сторони захисту відсутність даних про вказаного слідчого, а також те, що він не складав відповідні процесуальні документи особисто є підставою для визнання наведених захисником доказів недопустимими.

З огляду на наведені вище доводи та критерії визнання доказів недопустимими, а також наведені положення п. 3 ч. 2 ст.40 КПК України, суд не погоджується з наведеною позицією сторони захисту.

Щодо невідображення в протоколах ходу проведення НСРД, відомостей про осіб, які їх проводили чи були залученні до їх проведення, про співробітників які встановлювали та знімали спеціальне аудіо-, відео- спостереження, маршрут повернення особи після проведення НСРД та інше, суд зазначає наступне.

Наведені твердження сторони захисту не ґрунтуються на вимогах КПК, в контексті визначення даного факту законною підставою для визнання доказів недопустимими.

Так, статтями 265 та 266 КПК передбачено особливості складання та змісту протоколів за результатами проведення НСРД у виді аудіоконтролю особи та ЗІзТТМ. В обох випадках слідчий вивчає зміст інформації, отриманої за результатами проведення вказаних видів НСРД, про що складає протокол. При виявленні у інформації відомостей, що мають значення для конкретного досудового розслідування, в протоколі відтворюється відповідна частина такої інформації, після чого прокурор вживає заходів для збереження знятої інформації (частина 1 статті 265, частина 1 статті 266 КПК).

Якщо результати проведення НСРД зафіксовані на оптичних носіях, долучених до протоколів, та викладені в окремих процесуальних документах, в яких детально наведено зміст розмов, протоколи НСРД складені з дотриманням вимог процесуального закону (постанова ККС ВС від 24.06.2021 у справі №756/4576/15-к).

У цьому провадженні НСРД здійснювалися у виді аудіоконтролю та відеоконтролю осіб, результати проведення яких зафіксовані на відповідних носіях інформації у вигляді аудіо- та відео- записів. Складені оперативними працівниками протоколи містять текстове відтворення змісту відповідних розмов, відомості про вид та реєстраційний номер носія інформації, а також найменування досліджуваних електронних файлів. При цьому дані про властивості файлу містяться безпосередньо на носіях інформації.

Отже, протоколи НСРД складені відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

На підставі наведеного, оцінивши наведені стороною підстави для визнання протоколів про проведення негласних слідчих (розшукових) дій недопустимими, суд не знаходить підстав для визнання вказаних доказів такими. Суд зазначає, що наведені стороною захисту, за їх твердженням, недоліки у протоколах про проведення негласних слідчих (розшукових) дій (неможливість встановити особу, що проводила НСРД, не зазначення часу закінчення НСРД, відсутність даних про оперативного працівника, які встановлювали на особу спеціальне аудіо-, відео- спостережне обладнання, маршрут повернення даної особи після проведення НСРД тощо) не призвели до порушення фундаментальних прав і свобод обвинуваченого або інших осіб.

Разом з тим, суд зазначає, що стороною захисту належним чином не обґрунтовано, яким саме чином недоліки допущені у протоколах негласних слідчих (розшукових) дій можуть підтвердити чи спростувати причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до інкримінованого йому кримінальному правопорушенні.
Також, оцінюючи доводи сторони захисту щодо визнання недопустимим доказом протоколу про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 02.08.2019, яким задокументовано розмову ОСОБА_5 з ОСОБА_9 , яка відбулась 26.07.2019 року на території ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Повітряна, 2б, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 260 КПК України, аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Отриманий працівниками УСБУ у Львівській області 26.07.2019 аудіозапис розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 здійснювався на підставі долученої до матеріалів справи ухвали слідчого судді Львівського апеляційного суду № 02681т від 10.07.2019 у публічно доступному місці (бесідка біля озера на території ресторану «На Озері») за допомогою малогабаритного накопичувача аудіоінформації «Unika AR-2», отже такі дії не потребували окремого дозволу суду(слідчого судді).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви», на яке зокрема посилається сторона захисту, зазначено, що використання спеціальних слідчих методів, зокрема негласних заходів, саме по собі не може порушити право на справедливий судовий розгляд справи; використання матеріалів НС(Р)Д судом для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживання, зокрема, коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями, що є неспростовним у цій справі.

Враховуючи вищенаведені мотиви, суд відхиляє доводи клопотання сторони захисту про визнання наведених у відповідному клопотанні доказів недопустимими.

Стороною захисту в ході судового розгляду заявлено про провокацію злочину правоохоронними органами та ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 3 ст. 271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

Разом з цим за результатами дослідження доказів судом не встановлено обставин, які б свідчили про вплив на обвинуваченого з метою провокації вчинення злочину.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 вже після спілкування із ОСОБА_5 самостійно звернувся до правоохоронних органів з приводу злочину з відповідною заявою, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 03 липня 2019 року. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_8 є агентом правоохоронного органу суду не надано. Водночас, саме його повідомлення стало підставою для застосування відповідних заходів, які були санкціоновані Апеляційним судом Львівської області; ОСОБА_5 жодного разу з власної ініціативи, в тому числі виходячи із мотивів неправомірності пропозиції даного свідка, не припинив обговорення із ОСОБА_8 питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 .

Також, слід зазначити, що той факт, що ОСОБА_8 був заявником у іншому кримінальному провадженні, сам по собі не свідчить про провокацію. Не можна тлумачити поведінку заявника, який звернувся до правоохоронних органів, як провокацію, лише з огляду на те, що він є заявником у іншому кримінальному провадженні. Так, суд вважає, що поведінка особи яка звертається до правоохоронних органів, коли він стає свідком злочину, є цілком правомірною та адекватною.

В свою чергу, не можна не відзначити, що будь-яка особа протягом свого життя може стати свідком злочину, а інколи це може мати місце і не один раз. Відтак, в цьому контексті, слід оцінити поведінку самого заявника. Отже, оцінюючи ці обставини, слід відзначити, що поведінка ОСОБА_8 не мала характеру свідомої провокації. Так, він дійсно звернувся до ОСОБА_5 , якого він знав з часу відбування покарання, з проханням надати поради у вирішенні питання умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 , але він не висловлював ОСОБА_5 жодних незаконних пропозицій. Водночас, після першого спілкування з ОСОБА_5 щодо озвученого питання, ініціативу вже проявляв сам ОСОБА_5 , який «шукав» адвоката, контактував з ОСОБА_9 , організовував побачення із ОСОБА_10 та отримував грошові кошти, хоча, як він сам вказав, йому була відома процедура умовно-дострокового звільнення засуджених, а тому він розумів, що таке може відбутись без його активної або будь-якої участі, тим більше за грошову винагороду. В свою чергу, твердження сторони захисту про те, що саме ОСОБА_8 був ініціатором усіх зустрічей суд оцінює критично, адже в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений і даний свідок під час зустрічей обумовлювали обставини і умови подальших зустрічей, а той факт, що свідок сам телефонував обвинуваченому сам по собі не вказує на наявність провокації. Більше того, в ході судового провадження не встановлено те, що характер таких дзвінків або намагання організувати зустріч мали якісь аномальний характер, тобто свідок не проявляв надмірної ініціативи.

Оцінюючи особу свідка ОСОБА_8 в контексті того, що він є заявником у іншому кримінальному провадженні, слід також відзначити, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості громадянам (кількості) звертатися із заявами до правоохоронних органів. Кожен громадянин може мати своє особисте сприйняття до вчинення, на його думку, злочину іншою особою, яке має суб`єктивний характер. В даному випадку слід відзначити, що кожна особа може мати свій поріг так званого толерування до корупції. Немає нічого протизаконного у тому, що громадянин, який до того ж не є професійним юристом, звертається з відповідною заявою до компетентного органу для того щоб його працівники надали відповідну правову оцінку. Більше того, в ході судового розгляду встановлено, що не ОСОБА_8 виступив ініціатором питання дострокового звільнення ОСОБА_10 , а з даним питанням до нього звернувся ОСОБА_14 .

Суд також не погоджується із посиланням сторони захисту на те, що ОСОБА_10 та його мати не ініціювали питання умовно-дострокового звільнення за грошові кошти, в тому числі в якості неправомірної вигоди, є однією із підстав для виправдання обвинуваченого, з огляду на наступне.

Доводи сторони захисту щодо того, що ОСОБА_10 та його мати не передавали грошових коштів за таке звільнення жодній особі стороною обвинувачення не оспорювались, а судом під сумнів не ставляться. Натомість, суд навів у даному вироку доводи щодо оцінки показів ОСОБА_10 стосовно ініціювання ним питання звільнення від відбування покарання. Зокрема, суд врахував те, що ОСОБА_10 розуміє, що встановлення в процесі судового розгляду фактів які можуть свідчити або вказувати на його незаконне умовно-достроково звільнення з місць позбавлення волі може призвести для нього до негативних наслідків, зокрема у виді перегляду рішення про таке звільнення. Натомість, в процесі судового розгляду, виходячи зі змісту наведених вище доказів, встановлено, що ОСОБА_10 ініціював питання свого звільнення перед свідка ОСОБА_14 хоча і не проявляв у вирішення даного питання надмірної наполегливості. В свою чергу, ОСОБА_14 звернувся за вирішенням даного питання до ОСОБА_8 , який після цього звернувся до обвинуваченого.

Варто відзначити, що в ході судового розгляду не встановлено жодних підстав які можуть свідчити про те, що зазначені свідки оговорюють обвинуваченого або дають суду свідчення з метою притягнення останнього до відповідальності.

У даному конкретному випадку той факт, що ОСОБА_10 та його мати не передавали жодних грошових коштів для ОСОБА_5 не впливають на кваліфікацію його дій, адже останній отримував кошти від ОСОБА_8 не будучи обізнаним про це. Натомість ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_5 про те, що наведені кошти передані саме матір`ю засудженого. Отже, у суду немає підстав сумніватися у тому, що отримуючи кошти від ОСОБА_8 обвинувачений усвідомлював те, що такі кошти передано йому в якості неправомірної вигоди для себе за вчинення відповідних дії.

Суд оцінює та враховує усі доводи сторони захисту щодо застосування та врахування практики ЄСПЛ у даній справі. Водночас, суд вважає, виходячи з мотивів, доводів і аргументів наведених у даному вироку, що релевантність даних рішень по відношенню до обставин даного провадження не свідчить про наявність підстав для визнання доказів недопустимими або для встановлення факту провокації.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Мілінііне проти Литви», суд не визнав провокаційними дії правоохоронних органів та зазначив, що в даній справі поліція «приєдналася» до злочинної діяльності, а не ініціювала її. Дії поліції, таким чином, можна охарактеризувати як таємну роботу, але не як провокацію, яка порушувала б п. 1 ст. 6 Конвенції.

Суд зазначає, що ЄСПЛ у справах щодо підкупів визнає явно необґрунтованими скарги заявників щодо провокації на вчинення злочину зі сторони правоохоронних органів і не розглядає їх по суті, якщо заявники наводили взаємовиключні версії події - заперечували факт вчинення ними злочину та одночасно з цим заявляли про провокацію (рішення у справі Berlizev проти України, заява № 43571/12, § 46, 08.07.2021; рішення про неприйнятність заяви у справі Lyubchenko проти України, № 34640/05, § 33, 31.05.2016).

Зокрема, у справі Berlizev проти України ЄСПЛ зазначив, що з точки зору фактів вважає непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували його вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції. Однак, як вбачається з доводів заявника, він повністю заперечував свою причетність до злочину, що, на думку Суду, перешкодило йому висунути обґрунтовану скаргу на "таємного агента" (agent provocateur) (§ 46 згаданого рішення).

Обвинувачений та його захисники поряд із версією про провокацію злочину підтримували також версію, відповідно до яких заперечувалось вчинення злочину ( ОСОБА_5 не отримував кошти з метою здійснення впливу на ОСОБА_9 для сприяння у вирішенні питання умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_10 ), хоча обвинувачений не заперечив свого наміру отримати грошову винагороду за участь у вирішенні питання умовно-дострокового звільнення засудженого.

Отже, суд вважає, що доводи сторони захисту про провокацію злочину з боку правоохоронних органів та ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а тому розцінює таку заяву як стратегію захисту з метою уникнення відповідальності.

В свою чергу, доводи сторони захисту щодо відсутності підстав для початку досудового розслідування і застосування у цьому контексті «доктрини плодів отруйного дерева» судом відхиляються з огляду на наведене.

Сторона захисту вважає той факт, що рапорт про виявлення кримінального правопорушення від 01.07.2019 був поданий оперуповноваженим за відсутності для цього об`єктивних підстав. Натомість, як встановлено в ході судового розгляду підставою для внесення відомостей до ЄРДР слугував не наведений рапорт, а відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до територіального управління ДБР. Отже, орган уповновноважений на реєстрацію відомостей у ЄРДР вніс такі дані на підставі належного документа. В свою чергу, рапорт оперативного працівника по своїй суті є документом внутрішнього діловодства, який, до того ж, може містити відомості які мають суб`єктивний характер. Водночас, подальше рішення на підставі рапорту фактично приймає особа, якій такий рапорт адресований. В ході судового провадження не здобуто жодного доказу з приводу того, що оперуповноважений ОСОБА_13 був зацікавлений в наведенні у рапорті невірних або необ`єктивних даних чи був якимось чином зацікавлений у внесенні відповідних відомостей до ЄРДР.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 не є особою уповноваженою на ухвалення рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого, як підстава для визначення невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 стороною обвинувачення, судом відхиляються, з огляду на наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений висловив пропозицію про надання йому неправомірної вигоди за здійснення впливу на начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 щодо підготовки та скерування до суду подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_10 від покарання у Личаківській виправній колонії № 30 та сприяння у задоволенні вказаного подання службовими особами, які здійснюють нагляд за засудженим ОСОБА_10 , а не за ухвалення рішення на підставі якого засудженого звільнять умовно-достроково.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені безпосередньо у судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності з процесуальними нормами.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 доведена поза розумним сумнівом.

Суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_5 одержав неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, форму вини, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, скарг на обвинуваченого за місцем проживання не поступало, має на утриманні неповнолітню дитину.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Також, при призначенні покарання суд враховує досудову доповідь органу пробації щодо ОСОБА_5 , згідно якої, ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення особи можливе без ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. В свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Наведене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 31.07.2019 на вилучене в ході обшуків 26 липня 2019 року: в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 , у службовому кабінеті в.о. начальника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_9 за адресою: м. Львів, вул.. Тараса Шевченка, 156, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 майно - після набрання вироком законної сили слід скасувати.

Судові витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні в розмірі 17651 гривня 52 копійки, слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Застосований до обвинуваченого під час досудового розслідування запобіжний захід у виді особистого зобов`язання після набрання даним вироком законної сили вважати скасованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні, в розмірі 17651 гривню 52 копійки.

Застосований до ОСОБА_5 під час досудового розслідування запобіжний захід у виді особистого зобов`язання після набрання даним вироком законної сили вважати скасованим.

Арешт накладений в межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 31.07.2019 року на вилучене в ході обшуку 26 липня 2019 року в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 майно:

- грошові кошти в сумі 2400 грн. купюрами номіналом: 500 грн. - 4 штуки наступних серій та номерів: УЗ 8627344; ВБ 8298967; ФБ 7679151; УЗ 3825647; номіналом 200 грн. - 2 штуки наступних серій та номерів: ЕА 8105934; ЕГ 9900496;

- грошові кошти в сумі 700 доларів США купюрами номіналом 100 доларів США наступних серій та номерів: LН 04551865С; LК 16293635G; МF 14213949А; МL 83215899 А; МL 83215898 А; LЕ 89115903 D; МВ 81436577 М;

- мобільний телефон марки «Samsung» у чохлі чорного кольору імеі1: НОМЕР_4 , імеі2: НОМЕР_5 , S|N НОМЕР_6 , з сім карткою з номером абонента НОМЕР_3 ;

на вилучене в ході обшуку 26 липня 2019 року у службовому кабінеті в.о. начальника Личаківської виправної колонії №30 ОСОБА_42 за адресою: м. Львів, вул. Тараса Шевченка, 156 майно:

- флеш носій San Disk 16 Gb червоно-чорного кольору;

- флеш носій зеленого кольору 8 Gb;

- мобільний телефон Samsung чорного кольору;

- особову справу засудженого ОСОБА_10 ;

на вилучені в ході обшуку 26 липня 2019 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 майно:

27 купюр номіналом 500 грн., а саме: ФГ3277758; УГ2862048, ВЖ2965512; ВА7237215; ЛЗ7153007; УГ1507572; ФЖ 3642122; ФД5050480; ФД4961864; ВГ6397140; ФЖ5046923; СЖ1035126; УГ4798092; УГ7561338; УЗ4644105; ВА0586803; УГ7524865; ФД4138667; ВГ3726648; ВЗ0354486; УГ3872642; ЛИ2952506; ЛЗ5409529; ФД7839161; МБ7311469; УД7183328; ФГ4420017,

після набрання вироком законної сили скасувати.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

-грошові кошти в сумі 14000 гривень, купюрами номіналом: 500 грн 28 штук наступних серій та номерів: ФГ3277758, УГ2862048, ВЖ2965512, ВА7237215, ЛЗ7153007, УГ1507572, ФЖ3642122, ФД4961864, ВГ6397140, ФЖ5046923, СЖ1035126, УГ4798092, УГ7561338, УЗ4644195, ВА0586803, УГ7524865, ФД4138667, ВГ3726648, ВЗ0354486, УГ3872642, ЛИ2952506, ЛЗ5409529, ФД7839161, МБ7311469, УД7183328, ФГ4420017, ФД5959489, УЖ2932322 повернути в дохід держави;

-мобільний телефон чорного кольору у силіконовому чохлі чорного кольору із написом латинськими літерами на зворотній стороні "SAMSUNG" імеі1: НОМЕР_4 , імеі2: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , з сім карткою з номером абонента НОМЕР_3 ;

-товарний чек з відбитком печатки синього кольору «Сплачено» та відтиском печатки синього кольору круглої форми з написом «Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_43 №» у кількості 6 шт.;

-службове посвідчення Державної пенітенціарної служби серія УЛВ №000924 видане на прізвище ОСОБА_9 начальник установи - начальник арештного дому Личаківська ВК №30, дійсне до 23.09.2020;

-банківську платіжну карту чорного кольору «Укргазбанк» № НОМЕР_7 дійсну до 07/21, видану на прізвище ОСОБА_44 ;

-банківську платіжну карту жовтого кольору «Приватбанк» № НОМЕР_8 дійсну до 05/19;

-банківську платіжну карту жовтого кольору «Приватбанк» № НОМЕР_9 дійсну до 07/20;

-грошові кошти в сумі 700 доларів США купюрами номіналом 100 доларів США наступних серій та номерів: LH 04551865 С; LK 16293635 G; MF 14213949A; ML 83215899 A, ML 83215898 A; LE 89115903 D; MB 81436577 М;

-грошові кошти в сумі 2400 гри. купюрами номіналом: 500 гри - 4 штуки наступних серій та номерів: УЗ 8627344; ВБ 8298967; ФБ 7679151, УЗ 3825647; та номіналом 200 гри. -2 штуки наступних серій та номерів: ЕА 8105934; ЕГ 9900496 повернути ОСОБА_9 ;

-флеш носій San Disk 16 Gb червоно-чорного кольору;

-флеш носій зеленого кольору 8 Gb;

-поліетиленовий прозорий пакет в середині якого знаходиться згорток розміром 5 см на 3 см обмотаний тканиною білого кольору та обв`язаний ниткою білого кольору;

-поліетиленовий прозорий пакет в середині якого знаходиться згорток тканини синього кольору;

-блокнот синього кольору на першій сторінці якого чорнильною ручкою чорного кольору зроблено напис « ОСОБА_9 ДУ «Личаківська виправна колонія №30 вул. Шевченка 156»;

-мобільний телефон чорного кольору із написом латинськими літерами на зворотній стороні "SAMSUNG" імеі1: НОМЕР_10 , імеі2: НОМЕР_11 , модель № SM-J500H/DS, сім карткою відсутня, наявна карта пам`яті Арасег 32 GB № НОМЕР_12 ;

-особову справу засудженого ОСОБА_20 на 93 арк. повернути державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)».

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції

Головуючий суддя ОСОБА_1