Справа № 273/2111/21
Провадження № 1-кп/273/24/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.09.2021 року за №0000043, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та проживаючої в АДРЕСА_1 , громадянки України, освіта вища, фізична особа-підприємець, раніше не судиму,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

за участю прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,( в режимі відеоконференції),-

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до преамбули Водного кодексу України (далі - ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правилкористування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

Відповідно до частини першої статті 58 Земельного Кодексу України (далі -ЗК України) та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до ст.60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків

площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер -100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Частиною першою статті 59 ЗК України, передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). На умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови можуть передаватись лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і турис

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, і додаток 13 до цих правил).

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах, з поміж іншого забороняється, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 06.05.2010 являється фізичною особою-підприємцем, займається вирощуванням зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний) та самостійно займаюся проектуванням карт полів та встановленням меж обробітку земельних ділянок для найманих трактористів та комбайнерів.

У період з травня 2021 року, точний час у ході розслідування не встановлено, ФОП ОСОБА_3 керуючи процесом обробітку земельних ділянок на території Баранівської ОТГ за межами с. Острожок, в порушення вищевказаних вимог законодавства, діючи умисно у власних інтересах, самовільно зайняла земельні ділянки водного фонду - прибережно захисної смуги річки Случ, шляхом їх розорювання, засівання та вирощування на них сільськогосподарських культур.

Зокрема, єдиним масивом із земельними ділянками сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :04:000:0278, :04:000:0281, :04:000:0283, :04:000:0285 самовільно зайняті земельні ділянки водного фонду - прибережно захисної смуги річки Случ загальною площею 1,5000 га, що перебувають в охоронній зоні.

Дії ОСОБА_3 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.197-1 КК України, як умисні дії, які виразились у самовільному зайнятті земельних ділянок в охоронній зоні.

Разом з обвинувальним актом надано угоду про визнання винуватості, укладену 21 вересня 2021 року між прокурором Новоград-Волинської окружної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_3 .

На підставі наведеного, суд розглянув справу відповідно положень ст. ст. 472, 473, ч.5 ст.474 КПК України.

Згідно даної угоди прокурор ОСОБА_6 , та обвинувачена ОСОБА_3 , дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 197-1 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке повинен понести обвинувачена.

Угода про визнання винуватості містить положення про те, що сторони визнають правильність кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 197-1 КК України. Обвинувачена визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, сторони узгоджують вид і розмір покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Сторони розуміють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ст. 476 КПК України, зокрема те, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості, прокурор, який затвердив угоду, має право звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку. Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

Прокурор в судовому засіданні просила затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченій узгоджену міру покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості обвинуваченій зрозумілі. Прокурор підтвердила, що угода укладена добровільно.

Обвинувачена ОСОБА_3 , пояснила, що права, надані їй законом у зв`язку з укладенням угоди про визнання винуватості вона повністю розуміє; з наслідками укладення та затвердження угоди про визнання винуватості обізнана; характер обвинувачення та його суть їй зрозумілі; обраний вид покарання, який застосовується до неї у разі затвердження угоди, із нею узгоджено та є цілком зрозумілим; зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання; свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст.197-1 Кримінального кодексу України визнала повністю. Обвинувачена та її захисник підтвердили добровільність укладення угоди про визнання винуватості між обвинуваченою та прокурором, просили її затвердити і призначити узгоджену міру покарання.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, заслухавши прокурора, обвинувачену та її захисника, суд приходить до висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити і призначити обвинуваченій узгоджену сторонами угоди міру покарання.

В судовому засіданні встановлено, що дії ОСОБА_3 , правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як умисні дії, які виразились у самовільному зайнятті земельних ділянок в охоронній зоні.

Суд не вправі перевіряти фактичні обставини вчиненого ОСОБА_3 , кримінального правопорушення, оскільки не здійснює оцінку доказів у кримінальному провадженні під час проведення підготовчого судового засідання, виходячи з того, що межі розгляду встановлюються лише змістом угоди про визнання винуватості.

Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченою ОСОБА_3 , за ч. 1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, є нетяжким злочином. Умови даної угоди відповідають вимогам КПК України. Сторони уклали угоду про визнання винуватості добровільно, що не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

ОСОБА_3 , повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватою, цілком розуміє свої права, визначені ч.4 ст.474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України, що є підставою для її затвердження та призначення узгодженої сторонами міри покарання.

При призначені покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують покарання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 , позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судима.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, є її щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між обвинуваченою ОСОБА_3 , та прокурором ОСОБА_6 і призначити обвинуваченій узгоджену сторонами міру покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Керуючись ст.ст. 374, 474 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду, укладену 21 вересня 2021 року між прокурором Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_3 про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України і призначити їй узгоджене сторонами угоди покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до вступу вироку в законну не обирати.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч.4 ст.394 КПК України до Житомирського апеляційного суду через Баранівський районний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженою ОСОБА_3 , в той же час і в тому ж порядку з моменту вручення йому копії цього вироку.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення засудженому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1