КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі судових засідань ОСОБА_4
за участю сторін:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0004421 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Боярка Фастівського району Київської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2012 року за ч. 3 ст. 187, ст. 353, ст.ст. 69, 70 КК України на п`ять років позбавлення волі; звільнений 09 лютого 2016 року;
- вироком Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 ст. 70 КК України на три роки обмеження волі, яке відбуває в ДУ «Бучанський виправний центр (№108)»;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на три роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 12 березня 2020 року Київського апеляційного суду та остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на три роки шість місяців.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим вироком від 13квітня 2012 року Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 3 ст. 187, ст. 353 КК України до п`яти років позбавлення волі, звільнившись 09 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання, 15вересня 2019 року близько 11 години, маючи прямий умисел, направлений на заволодіння чужим майном, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, зайшовши в кафе «Софія», яке розташоване по вул. Київській, 67 в с. Гатне Фастівського (Києво-Святошинського) району, з барної стійки викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Nomi і5071» вартістю 2339,10 грн. З викраденим мобільним телефоном ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 майнової шкоди в розмірі 2339,10 грн.

На рішення суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій її підзахисного, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, а саме призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі строком на один рік та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити йому остаточне покарання у виді обмеження волі строком на три роки один місяць.

Згідно доводів апеляційної скарги, призначене обвинуваченому покарання є надміру суворим, оскільки судом не враховано обставин, які пом`якшують покарання, а саме того, що ОСОБА_6 свою вину визнає, щиро розкаюється, активно сприяв слідству, за час досудового та судового слідства багато разів жалкував про вчинене.

Звертає захисник увагу і на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, а також заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони захисником в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, що також адвокатом ОСОБА_7 не оспорюється.

Що стосується доводів захисника про надмірну суворість призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Всупереч тверджень апелянта, суд першої інстанції дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання, зокрема врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше судимий, відбуває покарання за попереднім вироком у виправному центрі, за даними якого характеризується посередньо, встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Хоча вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення відноситься до категорії не тяжких, однак враховуючи, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі і за корисливі злочини, про те належних висновків для себе не зробив та вчинив новий корисливий злочин, на даний час відбуває покарання за попереднім вироком у виправному центрі, де характеризується посередньо, у вчиненому щиро розкаюється, що судом першої інстанції було визнано як обставину яка пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді обмеження волі, з застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, строком три роки шість місяців, яке не є максимальним розміром визначеним санкцією ч. 2 ст. 185 КК України для такого виду покарань.

Отже, призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , про суворість призначеного обвинуваченому вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.
При цьому, зважає колегія суддів і на ті обставини, що захисником ставиться питання про пом`якшення обвинуваченому покарання зменшивши його строк на п`ять місяців.

Вище наведеним спростовуються і доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_6 покарання, не в повній мірі були враховані дані про його особу, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, якій його обтяжують.
За наведеного, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала Київського апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3