№ 336/7404/20
провадження № 1кп/336/502/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000371 від 25.06.2020 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, громадянина України, який працює слідчим ВП № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засуджений,

у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

24.06.2020 р. близько 21.20 год. ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу будинку 23 по вул.Карпенка-Карого в м.Запоріжжі, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин на побутовому рівні, кулаками лівої та правої рук, умисно наніс декілька ударів ОСОБА_4 в праву та ліву частини обличчя та в ділянку носу, 6-8 ударів по передній поверхні живота та грудної клітки та 3-5 ударів в ділянку спини, тим самим ОСОБА_6 , згідно висновків судово-медичного експерта № 702 від 27.07.2020 та № 497/к від 10.11.2020, своїми протиправними діями спричинив ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді: садна в лобній ділянці праворуч, на верхній губі ліворуч, на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч, на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синець на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця, котрі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого йому злочину винним себе не визнав та пояснив, що проживає разом з дружиною ОСОБА_7 та малолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_2 з 2014 р. ОСОБА_4 є його сусідом, будь-яких конфліктів чи сварок між ними не виникало. В 2019 р. дружина повідомила обвинуваченому, що їх сусідка ОСОБА_8 ображала та погрожувала їй через те, що ОСОБА_7 паркує власний автомобіль біля будинку. Після чого потерпілий біля тротуару, розташованого поблизу будинку, забив металевий кіл, який створював загрозу для здоров`я дітей. В вечірній час 24.06.20202 р. ОСОБА_6 вирішив демонтувати кіл, для чого з металевою кувалдою вийшов на подвір`я та став вибивати його з землі. Коли обвинувачений зупинився, щоб відпочити, до нього підійшов потерпілий і спитав, що той робить. Між ними стався словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_4 став знущатися над обвинуваченим. В цей час ОСОБА_6 , обпершись однією рукою на ручку кувалди, іншою рукою почав висмикувати кіл з землі. Потерпілий в цей час спробував вихопити кувалду, від чого обвинувачений ледь не впав, а ОСОБА_4 замахнувся на нього та, не втримавшись на ногах, став падати, при цьому схопив обвинуваченого, і вони впали на землю разом. Коли ОСОБА_6 підвівся та допоміг підвестися потерпілому, той знову намагався його вдарити. В якийсь час ОСОБА_4 наніс обвинуваченому удари в обличчя та пах.

Вину у вчиненні проступку, як і заявлений цивільний позов, не визнає, оскільки не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, будь яких ударів тому не наносив. Припускає, що виявлені у ОСОБА_4 тілесні ушкодження могли утворитись в результаті падіння, або були наявні у останнього до конфлікту між ними.

Вивчивши обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаного вище правопорушення, виходячи з наступного.

Потерпілий ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту 23.07.2020 р. (т.1 а.с.108-114), відеозапис проведення якого був відтворений під час судового розгляду, надав свідчення про те, що мешкає в будинку АДРЕСА_3 . Ввечері 24.06.2020 р. знаходився вдома, почув гучні звуки биття по металу, що лунали з вулиці. Коли вийшов на двір, побачив чоловіка, який намагався вибити металевий кіл з землі. На запитання потерпілого, що той робить, обвинувачений став поводити себе агресивно і почав наносити удари долонями та кулаками в обличчя та по тулубу. Від ударів у потерпілого пішла носом кров та випав зуб. Потерпілий наблизився до обвинуваченого, щоб запобігти ударам, але не втримався і вони разом впали на землю. В результаті падіння обвинувачений опинився зверху та продовжував наносити удари по тулубу, а потерпілий при цьому відбивався. Розборонила їх дружина потерпілого - ОСОБА_8 .

В процесі розгляду кримінального провадження потерпілим заявлено цивільний позов, в якому ОСОБА_4 просив стягнути на його користь суму матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що в результаті дій обвинуваченого він поніс матеріальні витрати, пережив значний фізичний біль та емоціний стрес.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000371, 25.06.2020 р. на підставі повідомлення підприємства про те, що 24.06.2020 о 22.50 до КНП «Міська лікарня екстренної і швидкої медичної допомоги» ЗМР за наданням медичної допомоги звернувся ОСОБА_4 , 1952 р.н., якому встановлено діагноз: ЗЧМТ, СГМ, садна лоба; травми отримав під час обоюдної бійки з сусідом слідчим Олександрівського ВП ОСОБА_6 , поблизу будинку № 23 по вул.Карпенка-Карого у м.Запоріжжі, були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.с.71).

26.06.2022 р. ОСОБА_4 подав заяву про залучення його у якості потерпілого у кримінальному провадженні № 0000371 від 25.06.2020 р., так як в результаті дій ОСОБА_6 йому спричинено фізичну шкоду (т.2 а.с.8).

За змістом ч. 1 ст. 477 КПК у системному зв`язку із ч. 4 ст. 26 і п. 7 ч. 1 ст. 284 зазначеного Кодексу обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені у ч. 1 ст. 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. Тож навіть, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, є підставою для кримінального переслідування особи за кримінальне правопорушення приватного обвинувачення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 03липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к, провадження №13-28кс19).

З огляду на викладене, враховуючи, що потерпілий як під час досудового розслідування, так і судового провадження, висловлював послідовну позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, суд відхиляє доводи сторони захисту про порушення положень ст.477 КПК України.

ОСОБА_8 в суді пояснила, що є дружиною потерпілого та мешкає в квартирі АДРЕСА_4 . До події, яка сталася 24.06.2020 р., поблизу тротуарної доріжки вони встановили металевий кіл для того, щоб під вікнами їх квартири не паркували транспортні засоби. Ввечері 24.06.2020 р. свідок почула гучні звуки, що лунали з вулиці. Коли визирнула у вікно, побачила чоловіка, який здоровим молотом стукав по землі. Її чоловік ОСОБА_4 вийшов на подвір`я, де між ним та чоловіком почався словесний конфлікт. Свідок відовліклась, а коли визирнула у вікно, побачила, як обвинувачений наносить ОСОБА_4 , що лежав на землі, удари. Коли вибігла на вулицю, потерпілий вже підвівся, на його обличчі свідок помітила кров. ОСОБА_8 стала між потерпілим та обвинуваченим, який утримував у руці кувалду, та почала їх заспокоювати. Приблизно через 5 хвилин прибули співробітники поліції, під час спілкування з якими обвинувачений поводив себе зухвало та агресивно.

ОСОБА_9 при допиті в суді надала свідчення, що мешкає в квартирі, розташованій на першому поверсі в будинку АДРЕСА_3 . Коли свідок вийшла на вулицю, там знаходились потерпілий ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з кувалдою у руках. У потерпілого ОСОБА_9 помітили видимі тілесні ушкодження. Невздовзі на місце пригоди прибула поліція.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою обвинуваченого та потерпілого, на місце пригоди 24.06.2020 р. вийшла вже тоді, коли прибула патрульна поліція. На вулиці знаходився ОСОБА_4 , який мав тілесні ушкодження на обличчі та голові, скаржився на вибитий зуб. Обвинувачений сперечався зі співробітниками поліції, які намагалися його заспокоїти.

Свідок ОСОБА_11 надала свідчення про те, що 24.06.2020 р., як інспектор ДПП УПП в Запорізькій області, заступила на чергування. В вечірній час отримали повідомлення про бійку, попрохали допомоги ще у одного екіпажа. Коли прибули на місце пригоди, там знаходились два чоловіки, які сперечалися та жінка, що намагалася їх розборонити. У ОСОБА_4 на обличчі була кров, скаржився на погане самопочуття. Потерпілий повідомив, що ушкодження отримав від обвинуваченого, а конфлікт між ними стався через забиту ним залізну арматуру, яку ОСОБА_6 намагався вибити кувалдою. ОСОБА_6 поводив себе агресивно, намагався вдарити потерпілого, при цьому категорично заперечував спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, стверджуючи, що той впав та забився.

ОСОБА_12 пояснив в суді, що у складі екіпажу патрульної поліції, за викликом прибув на місце пригоди, де виявили ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та його дружину. ОСОБА_4 мав тілесне ушкодження в районі брови, на обличчі була кров, скаржився на вибитий зуб, згодом був госпіталізований каретою швидкої допомоги.

На запит слідчого (т.1 а.с.86), Управлінням патрульної поліції в Запорізькій області була надана відповідь на запитувану інформацію та відеоматеріали з нагрудних відео реєстраторів патрульних поліцейських (т.1 а.с.87-88).

DVD-R диски з відеозаписами подій від 24.06.2020 р. за участі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні (т.1 а.с.90-91) та були оглянуті слідчим, про що складено відповідний протокол огляду (т.1 а.с.92).

Після проведення огляду диску було роздруковане графічне зображення за назвою «IMG 1980», тобто фотознімок ОСОБА_4 з видимими тілесними ушкодженнями (т.1 а.с.93, 94), який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні (т.1 а.с.95-96).

З відеозаписів, які були продемонстровані під час судового розгляду у порядку ст.359 КПК України, судом встановлено, що вони містять спілкування працівників поліції з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.08.2020 р. (т.1 а.с.79-81), надано слідчим слідчої групи доступ до медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 , яка зберігається в КНП «МЛЕ та ШМД» ЗОР з можливістю її вилучення для проведення судово-медичної експертизи у кримінальному провадженні.

Згідно висновку експерта № 702 (т.1 а.с.84-85), садна в лобній ділянці праворуч, на верхній губі ліворуч, на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч, на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синець на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця у ОСОБА_4 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Дані ушкодження утворилися від дії тупих предметів. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи та зі слів освідуваного.

Відповідно до висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) № 497/к, згідно з даними наданого «висновку експерта» № 702 від 26.06.2020 р. у ОСОБА_4 виявлені зазначені вище тілесні ушкодження. За даними протоколу проведення слідчого експерименту та відеозапису проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_4 від 29.07.2020 р.: невідомий чоловік, кулаками лівої та правої рук, наносив удари в праву та ліву половини обличчя, в ділянку носу, наніс 6-8 ударів по передній поверхні живота та грудної клітки та 3-5 ударів в ділянку спини, також під час боротьби з невідомим чоловіком впали разом так, що потерпілий опинився знизу. Зважаючи на загальний збіг за характером та локалізацією тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 із вказаними зонами травматичних впливів та характером травмуючого предмета, виникнення саден в лобній ділянці праворуч, на верхній губі ліворуч, на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч не виключається за механізмом, викладеним в протоколі слідчого експерименту та відеозапису проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_4 від 29.07.2020 р. Механізм утворення саден на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синця на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця в даному слідчому експерименті не відображений. Можливість виникнення «Пошкодження зубного протезу (зубної коронки)» у ОСОБА_4 від ударів в ділянку обличчя, про які вказує потерпілий в протоколі проведення слідчого експерименту та відеозапису проведення слідчого експерименту не входить до компетенції судово-медичних експертів, адже зубний протез не є частиною організму людини (т.1 а.с.120-126).

Стороною захисту було заявлено клопотання про визнання усіх доказів, зібраних стороною обвинувачення під час досудового розслідування у період з 25.06.2020 р. до 26.11.2020 р. недопустимими, оскільки вони зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те законних повноважень, так як матеріали кримінального провадження не містять інформації щодо призначення групи прокурорів, якому доручено здійснювати процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.

Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.

У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст.110 КПК України, у тому числі, постанова прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не може замінити таку постанову, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

Кримінальний процесуальний закон передбачає обов`язковість винесення керівником відповідного органу прокуратури постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, її відповідність вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі, щодо підписання службовою особою, яка її прийняла, та долучення постанови до матеріалів кримінального провадження для підтвердження факту наявності повноважень.

Відсутність зазначеної постанови в матеріалах кримінального провадження або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Зазначене вище клопотання було заявлено стороною захисту лише під час судових дебатів, в результаті чого прокурор був позбавлений можливості спростувати такі доводи на цій стадії судового процесу, а перелічені положення КПК України свідчать, що лише відсутність у всіх матеріалах кримінального провадження, відповідного процесуального документу є підставою для визнання доказів не допустимими.

Враховуючи наведене, усі вище перераховані докази суд приймає до уваги при постановленні обвинувального вироку, так як вони зібрані з дотриманням вимог закону, не суперечать один одному, і є допустимими доказами, в контексті ст. 86 КПК України.

При оцінці доказів суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України».

Такі висновки суду ґрунтуються на наступному.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив, що ввечері 24.06.2020 р. знаходився поблизу тротуарної доріжки біля будинку № 23 по вул.Карпенка-Карого в м.Запоріжжі, де намагався демонтувати, за допомогою кувалди, забитий в землю залізний кіл. В цей час у обвинуваченого стався конфлікт із ОСОБА_4 .

Разом з тим, ОСОБА_6 категорично заперечував спричинення будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому та наявність умислу на їх спричинення.

Сторона захисту наголошувала на тому, що відсутність інших доказів, окрім свідчень потерпілого, на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, є підставою для виправдання ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України.

Суд ставиться критично до пояснень ОСОБА_6 щодо оцінки його дій, і розцінює їх як бажання уникнути відповідальності за скоєне, приймаючи до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів.

З досліджених судом письмових документів та показань потерпілого під час слідчого експерименту за його участю, встановлено, що, 24.06.2020 р. приблизно о 21.00 год. ОСОБА_4 перебував поблизу будинку № 23 по вул.Карпенка-Карого в м.Запоріжжі, де під час конфлікту, що виник на побутовому рівні, йому ОСОБА_6 умисно були спричинені легкі тілесні ушкодження.

Показання потерпілого під час слідчого експерименту в повній мірі підтверджені свідченнями допитаних судом свідків, зміст яких розкрито вище.

Тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, їх кількість та локалізація, підтверджені висновками експертиз.

Спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у короткий проміжок часу, прибуття на місце події співробітників поліції та надання потерпілому первинної медичної допомоги за місцем пригоди безпосередньо після події, з подальшим транспортуванням у лікарню «швидкою», виключає можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_4 за інших, ніж викладено в обвинувальному акті та встановлених судом, обставин.

Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , які не були очевидцями подій, що сталися, не спростовують висновків суду з підстав, що наведені вище.

Доводи сторони захисту проте, що за заявою ОСОБА_6 були внесені відомості про вчинення 24.06.2020 р. ОСОБА_4 відносно обвинуваченого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не є підставою для виправдання обвинуваченого.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, які перевірені доказами, суд прийшов до висновку про те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена в повному обсязі.

Дії ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, та враховує відомості про особу обвинуваченого: має постійне місце проживання, одружений, утримує малолітню дитину, є працівником правоохоронного органу, раніше не був засуджений.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.

З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, думку потерпілого щодо міри покарання, суд прийшов до висновку, що з метою захисту інтересів суспільства, виправлення та запобігання вчиненню нових правопорушень, обвинуваченому необхідно призначити запропоноване прокурором покарання, передбачене санкцією статті, у виді штрафу.

Окрім того, судом встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, у скоєнні якого обвинувачуються ОСОБА_6 , мало місце 24.06.2020 р.

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

За ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минулодва роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Оскільки, подія кримінального проступку відбулась 24.06.2022, тобто на час розгляду кримінального провадження минуло понад 2 роки, тому суд дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_14 від призначеного покарання у вигляді штрафу, у зв`язку із закінченням строків давності, відповідно до вимог ч.5 ст.74 КК України.

При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Право особи, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, визначено ст.128 КПК України.

Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 4203 грн. ОСОБА_4 обґрунтував тим, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень амбулаторно лікувався, під час лікування проходив обстеження та приймав ліки, а також йому було відновлено втрачений під час побиття протез переднього зуба, про що надав листки непрацездатності, квитанції та акт виконаних робіт (а.с.25-29, 39-41).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди потерпілий обґрунтував з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого він пережив сильне душевне хвилювання під час самого побиття, фізичну біль від тілесних ушкоджень. Наявність синців та відсутність переднього зуба не дозволяло йому вільно спілкуватись з оточуючими, викликало почуття сорому. Додаткові моральні страждання отримав, коли усвідомив, що шкоди його здоров`ю спричинив співробітник поліції. Через побиття тривалий час погано себе почував, та не міг піклуватись про свого батька ОСОБА_15 , який потребував догляду, що змінило уклад життя потерпілого та його родичів. Спричинену моральну шкоду ОСОБА_4 оцінив у 30 000 грн.

Свідок ОСОБА_16 , яка є донькою потерпілого, в суді надала свідчення про те, що відвідувала батька у лікарні та в подальшому надавала йому необхідну допомогу. ОСОБА_4 перебував у пригніченому стані.

Обвинувачений цивільний позов не визнав, оскільки виявлені у потерпілого тілесні ушкодження утворились не в результаті його умисних дій.

Заслухавши цивільного позивача та відповідача, оцінивши у сукупності всі надані на обґрунтування цивільного позову докази, суд задовольняє вимоги ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, як такі, що доведені належними та допустимими доказами. Надані медичні документи, квитанції та акт виконаних робіт підтверджують реальні збитки, понесені потерпілим на лікування на суму 4203 грн.

Вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, з цивільного відповідача на користь цивільного позивача суд стягує 15 000 грн.

Відповідно до ст.22,23,1167,1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відносно членів його сім`ї або близьких родичів.

Крім цього, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

З урахуванням викладених вище фактичних обставин справи суд встановив, що в результаті протиправних дій обвинуваченого потерпілим дійсно була завдана моральна шкода, оскільки він переніс душевні страждання, відчув вимушені зміни у звичному житті.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про те, що необхідним і достатнім та поновлення прав потерпілого є відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 15 000 грн.

Судові витрати в провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_6 звільнити від призначеного покарання повністю у зв`язку із закінченням строків давності.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду, завдану злочином в сумі 4203 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду, завдану кримінальним проступком в сумі 15 000,00 грн.

Речові докази:

DVD-R диски з відеозаписами подій від 24.06.2020 р.; фотознімок особи ОСОБА_4 , долучені до матеріалів кримінального провадження, зберігати в матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя ОСОБА_1