Справа № 567/232/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі :

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Острог Рівненської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, -

встановив:

21.11.2018 року близько 21 год. ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , усвідомлюючи незаконність своїх дій, маючи умисел на викрадення ОСОБА_9 , будучи водієм транспортного засобу «Toyota Avensis», р.н. НОМЕР_1 , в якому в якості пасажира був ОСОБА_9 та з яким за попередньою домовленістю прямували з с.Оженин до м.Острога, протиправно, тобто проти волі потерпілого, незаконно завіз ОСОБА_9 до попередньо обумовленого із ОСОБА_6 місця на автодорозі між населеними пунктами с.Розваж та с.Хорів Острозького району Рівненської області, з метою уникнення опору потерпілого під вигаданим приводом зупинив транспортний засіб та передав ОСОБА_9 для ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , чим незаконно викрав потерпілого з метою подальшого його незаконного утримування.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України винним себе визнав повністю, підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення так як вони зазначені в обвинувальному акті та пояснив, що напередодні подій, вказаних в обвинувальному акті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали намір зустрітись з ОСОБА_9 з приводу образливих та принизливих висловлювань останнього в їх адресу, свідком яких також був він. Пояснив, що 21.11.2018 року близько 21 год. він керував легковим автомобілем марки «Toyota Avensis», пасажиром в якому був ОСОБА_9 , з яким за попeредньою домовленністю вони їхали з с.Оженин до м.Острога. Під час руху він спілкувався по телефону з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , під час розмови з якими він домовився про зупинку між населеними пунктами с.Хорів та с.Розваж, до місця якого вони повинні були під`їхати з метою «поговорити по чоловічому» з ОСОБА_9 , якого вони хотіли покарати. Пояснив, що він не повідомляв ОСОБА_9 ні про те, з ким він спілкувався по телефону, ні про зміст таких розмов, та ОСОБА_9 усвідомлював, що вони їдуть до м.Острога. Також він не пояснював ОСОБА_9 про те, що зараз до них приїдуть ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Коли він разом з ОСОБА_9 під`їхав до обумовленого місця, на іншому транспортному засобі приїхали ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які почали завдавати тілесних ушкоджень для ОСОБА_9 . Через деякий час всі вони разом, в тому числі ОСОБА_9 , сіли в автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , та поїхали з місця події. У вчиненому розкаюється, просить суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився. Згідно свідоцтва про смерть № НОМЕР_2 від 03.09.2021 року ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 41 року.

Цивільний позивач ОСОБА_11 та її представник - адвокат ОСОБА_12 в судове засідання не з`явилися, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені належним чином. В поданій до початку судового розгляду заяві позивачка ОСОБА_11 просила заявлений нею цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишити без розгляду, у зв`язку з добровільним відшкодуванням завданої шкоди.

Судом встановлено, що обставини справи встановлені даним вироком, а саме місце, час, спосіб вчинення та наслідки злочину, форма вини і мотиви злочину ніким з учасників судового розгляду не оспорюються.

Визнавши недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин та за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши їм, що в такому разі вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, суд вважає, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.146 КК України, як викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, або взагалі звільненням від покарання за окремими епізодами справи.

Суд пересвідчився, що позиція учасників судового розгляду щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Виходячи з засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого і зокрема те, що відповідно до ст.12 КК України обвинуваченим скоєно нетяжкий злочин.

Беручи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується посередньо, непрацюючий, завдана цивільному позивачу шкода відшкодована.

Відповідно до ст.66 КК України суд враховує, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття, відшкодування шкоди, завданої цивільному позивачу.

Водночас, обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 відсутні.

Відповідно до змісту досудової доповіді, складеної Рівненським районним відділом №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Рівненській області вбачається, що з врахуванням інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, та у разі звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вбачає за доцільне покласти на нього додатковий обов`язок, передбачений ч.3 ст.76 КК України.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, згідно з вимогами ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчиненню інших злочинів, враховуючи наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах нагляду за ним та постійного контролю за його поведінкою з боку уповноваженого органу з питань пробації, та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням - встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Одночасно, при визначенні тривалості іспитового строку суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, вид і строк призначеного покарання, обставини, що характеризують особу обвинуваченого, середовище, в якому він перебуває та вважає за необхідне встановити його строком на 2 роки.

З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити в межах санкції ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі, яке буде відповідати не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, буде обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При вирішенні заявленого ОСОБА_11 цивільного позову суд виходить з наступного.

ОСОБА_11 звернулася з позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь моральну шкоду в розмірі 150 000 грн., мотивуючи тим, що вона була членом сім`ї потерпілого, оскільки зустрічалася з потерпілим ОСОБА_9 та проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу в АДРЕСА_3 з 2015 року, та вони разом прожили понад 6 років. Спільно з потерпілим вона пережила події, які трапилися з останнім в ніч з 21 на 22 листопада 2018 року, вона підтримувала його під час лікування та в ході розгляду кримінальних проваджень відносно інших його кривдників. Вказує, що вчиненим кримінальним правопорушенням їй було завдано моральної шкоди, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом.

В поданій до початку судового розгляду заяві позивачка ОСОБА_11 просила заявлений нею цивільний позов залишити без розгляду у зв`язку з добровільним відшкодуванням завданої їй кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Згідно ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Суд вважає, що заява позивачки про залишення без розгляду позовної заяви не суперечить закону, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів, а тому приймається судом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у рішенні від 26.09.2018 року по справі № 148/312/16-ц, зазначено, що залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

В зв`язку з тим, що звернення до суду з цивільним позовом має диспозитивний характер та враховуючи право особи, яка подала позовну заяву розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд вважає, що залишення без розгляду позовної заяви не суперечить чинному законодавству, а тому заява підлягає задоволенню.

Долю запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 слід вирішити відповідно до ст.377 КПК України, відповідно до якої, якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання у разі звільнення від відбування покарання.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ч.9 ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.100, 118, 124, 129, 349, 368-371, 373-374 КПК України, -

ухвалив :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

Покласти на ОСОБА_4 відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України наступні обов`язки : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Повідомити ОСОБА_4 про те, що він зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та попередити його, що він протягом іспитового строку не повинен вчиняти нового кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди - залишити без розгляду.

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі судового засідання.

Речові докази :

- мобільний телефон марки «IPhone 7», чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_3 , із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_4 , який знаходиться на зберіганні в камері схову речових доказів ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області - повернути законому володільцю.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1