Провадження №11-кп/801/141/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд:

Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001305 від 21.12.2021 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Городище Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, із середньою освітою, неодруженого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

захисника: ОСОБА_6

потерпілого: ОСОБА_10

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286-1 КК України змінити в частині призначеного покарання у вигляді 8 років позбавлення волі у звязку з невідповідністю призначеного судом покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року у звязку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, застосувати ст. 69-1 КК України та призначити покарання за ч.3 ст. 286-1 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у вигляді шести років.

Обвинуваченим ОСОБА_7 також було подано апеляційні скарги 20.12.2022 року вх. № 12758, 28.12.2022 року вх. №84929, в яких він просив призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироку законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведену експертизу на користь держави у сумі 16 190,82 грн.

Арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021 скасовано.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 28.06.2022 по день набрання вироку законної сили.

Вирішено долю речових доказів.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 21.12.2021 близько 01:00 год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «Honda HR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у темну пору доби дорогою по вул. Кармелюка в с. Городище Вінницького району Вінницької області в напрямку дамби, не врахував дорожню обстановку, а саме: наявність на дорожньому покритті нашарування снігу та заокруглення дороги ліворуч, не обрав безпечної швидкості, яка б дозволяла йому постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав за межі проїзної частини дороги, де допустив наїзд на дерево.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_11 від отриманих травм загинув на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1242 від 19.01.2022 на тілі ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки у вигляді двобічних переломів ребер з крововиливами в м`які тканини грудей, розриву низхідної частини дуги аорти, що призвело до внутрішньої масивної кровотечі (лівобічний гемоторакс 2л.) та розвитку травматичного шоку (коефіцієнт шоку 0,97).

Смерть ОСОБА_11 настала від вказаної закритої тупої травми грудної клітки. Між закритою тупою травмою грудної клітки, яка ускладнилась внутрішньою масивною кровотечою та розвитком лівобічного гемотораксу й травматичного шоку й смертю ОСОБА_11 є прямий причинний зв`язок, що підтверджується результатами судово-гістологічної експертизи.

Вказана закрита тупа травма грудної клітки виявлена у ОСОБА_11 могла утворитись 21.12.2021 від дії твердого тупого предмета (предметів), якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля за умов дорожньо-транспортної пригоди та згідно п. 2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» належить до тяжкого тілесного ушкодження, як така, що має ознаки небезпеки для життя в момент спричинення.

Згідно з висновком судово-токсикологічної експертизи № 3680 від 28.12.2021 при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_7 методом газово-рідинної хроматографії, виявлено етиловий спирт у концентрації 0,5‰.

Відповідно до висновку комплексної судово-медичної, автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 31-к/КСЕ-19/102-22/5259-ІТ від 20.06.2022 в заданій дорожній обстановці дії водія автомобіля «Honda HR-V» з технічної точки зору регламентувалися вимогами п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху.

В заданій дорожній обстановці можливість попередження виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди з боку водія автомобіля «Honda HR-V» з технічної точки зору забезпечувались відповідністю його дій вимогам п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху.

В діях водія автомобіля «Honda HR-V» вбачається невідповідність вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 2.9 (а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, згідно яких:

?п. 2.9 «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

?п. 10.1 «Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

?п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його руху та безпечно керувати ним».

Порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 2.9 (а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху знаходиться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками настання смерті ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що призначене судом покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286-1 КК України не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Захисник вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, підтвердив факт вчинення ним злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України у скоєному розкаявся.

Призначаючи покарання Вінницький міський суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, відношення ОСОБА_7 до вчиненого ним злочину, наявність обставини, яка помякшує покарання, відповідно до ч.1 ст. 66 КК України, а саме щире каяття, а також те, що судом не встановлені обставини, що обтяжують покарання.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 мотивовано тим, що судом не врахована обставина, що відповідно п 2-1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання, а саме надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

На стадії досудового слідства та в судовому засіданні потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не подавали позовної заяви, тому вони не мають до обвинуваченого будь-яких матеріальних претензій, про що вони заявили в судовому засіданні.

Відповідно до довідки з національної акціонерної страхової компанії «Оранта», потерпілим

виплачена страхова сума 93 000 грн., однак, відповідно до регресної вимоги, яку обвинувачений отримав від страхової компанії «Оранта» під час досудового слідства, на нього покладається обов`язок повернути вказаній страховій компанії виплачені потерпілим кошти.

На думку обвинуваченого, фактично за його кошти відшкодована виплата матеріальної та моральної шкоди потерпілим.

Обвинувачений зазначає, що він та його батьки пропонували потерпілим відшкодувати всю матеріальну та моральну шкоду, на що вони відмовилися від отримання будь-яких коштів та від подальшого спілкування.

При винесенні вироку суд повинен був застосувати ст. 69-1 КК України.

Враховуючи, що максимальна міра покарання за ч.3 ст. 286-1 КК України складає 10 рокiв двi третини від цього строку складає шість років шiсть мiсяцiв 18 днів, а мінімальна міра покарання складає п`ять років, тому обвинувачений вважає, що суд повинен був призначити йому покарання від п`яти років до шести років шести місяців 18 днів.

Зі змісту ст. 69-1 КК випливає, що зазначені тут правила призначення покарання можуть застосовуватися судом за наявності як усіх, так і хоча б однієї з перелічених у пп. 1 та 2 ст. 66 КК України обставин.

Потерпілий ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, захисника, просила вирок суду залишити без змін, зазначила, що помякшуюча обставина надання медичної допомоги не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, висловила сумнів щодо надання обвинуваченим медичної допомоги, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 після того як в`їхав у дерево втратив свідомість, отримав тілесні ушкодження, що виключає можливість надання медичної допомоги потерпілому, звернула увагу на те, що потерпілі просили призначити сувору міру покарання, потерпілої ОСОБА_10 , яка просила вирок суду залишити без змін, захисника ОСОБА_9 , який просив задоволити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , пояснив, що позовна заява від потерпілих не була подана, тому обвинувачений не міг відшкодувати шкоду, оскільки сума відшкодування невідома, якби була чітко зазначена сума шкоди, то вона була б відшкодована, також зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 намагався надати медичну допомогу потерпілому, просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України, захисника ОСОБА_6 , який просив задоволити його апеляційну скаргу, скаргу обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив призначити йому покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України, відмовився від вимог щодо призначення нового судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України в апеляційних скаргах захисника, обвинуваченого не оспорюється.

Суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доводи апеляційних скарг захисника, обвинуваченого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок суворості є безпідставними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, те, що він притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідно до висновку експерта № 3680 від 22.12.2021 у крові ОСОБА_7 21.12.2021 виявлено етиловий спирт у концентрації 0,5 ‰, вину у вчиненні злочину визнав, ставлення до вчиненого, думку потерпілих, які наполягали на призначенні найсуворішої міри покарання, обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст. 286-1 КК України.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання, передбачене санкцією ч.3 ст. 286-1 КК України за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим та вмотивованим, прийнятим з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає про наявність підстав для застосування ст. 69-1 КК України.

Відповідно до ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно п.п.1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення про призначення покарання із застосуванням статті 69-1 КК у вироку має бути вмотивовано, а таке покарання не повинно перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України.

Визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

При цьому суди мають перевіряти, чи дійсно особа з`явилася із зізнанням, чи щиро покаялась або активно сприяла розкриттю злочину, чи добровільно відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду в повному обсязі та чи фактично визнає свою вину.

Таким чином, з-поміж іншого, обов`язковою умовою застосування до особи положень ст.69-1 КК України є добровільне відшкодування завданих збитків або усунення завданої шкоди в повному обсязі.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність такої пом`якшуючої обставини як надання допомоги потерпілому, колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 із змінами, внесеними згідно з Постановами Верховного Суду від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (абзац 1 пункт 4). встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Тобто суд при встановлені обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання є самостійним та незалежним від наведених чи не наведених в обвинувальному акті обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 37 Основ законодавства України про охорону здоров`я, організація та забезпечення надання екстреної медичної допомоги громадянам та іншим особам здійснюються відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу», виходячи із розуміння змісту медичної допомоги та кола осіб, які наділені відповідними повноваженнями щодо надання такої допомоги, врахування надання медичної допомоги як обставини, яка пом`якшує покарання, можливо лише щодо спеціальних суб`єктів - медичних працівників.

Враховувати надання медичної допомоги в якості обставини, яка пом`якшує покарання, щодо загального суб`єкта, є некоректним, оскільки така особа безпосередньо після вчинення злочину може лише вжити всіх необхідних заходів для надання медичної допомоги потерпілому (наприклад, викликати невідкладну швидку допомогу, доправити транспортним засобом потерпілого до найближчого лікувально-профілактичного закладу тощо), що необхідно вважати іншою допомогою.

Під наданням іншої допомоги потерпілому необхідно розуміти вжиття будь-яких заходів з метою відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків. Надання такої допомоги має відбуватися безпосередньо після вчинення злочину.

Як вбачається з вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року обвинувачений ОСОБА_7 пояснював, що їхавши додому по вул. Кармелюка в с. Городище Вінницького району Вінницької області в напрямку дамби не впорався із керуванням та з`їхав із дороги, в`їхав в дерево, після чого втратив свідомість. Прийшовши до тями, побачив, що ОСОБА_11 без свідомості, тоді витягнув його із автомобіля та намагався надати першу медичну допомогу, після чого подзвонив до своєї сестри, яка прибувши на місце події, викликала швидку медичну допомогу та працівників поліції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в своїх поясненнях обвинувачений ОСОБА_7 вказував про те, що після того, як він в`їхав в дерево втратив свідомість, що ставить під сумнів надання допомоги потерпілому, оскільки сам також отримав тілесні ушкодження внаслідок ДТП.

Крім того, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення злочину не свідчить про наявність помякшуючої обставини як надання допомоги потерпілому, оскільки обвинувачений вказував, що він після того, як побачив, що потерпілий ОСОБА_11 перебуває без свідомості в першу чергу не викликав швидку допомогу, а зателефонував своїй сестрі, тобто не вжив усіх належних заходів для врятування життя потерпілого.

Отже, за вказаних обставин помякшуюча обставина як надання допомоги потерпілому не знайшла свого підтвердження.

На переконання колегії суддів, така позиція обвинуваченого ОСОБА_7 є обраним ним способом захисту та бажанням пом`якшити покарання за скоєне кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 також зазначає про намагання відшкодувати шкоду потерпілим, та звертав увагу про небажання потерпілих одержувати грошові кошти.

Ці твердження як обставину, що пом`якшує покарання суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки добровільне відшкодування завданого збитку має місце тоді, коли спричинений злочином збиток відшкодовується винним з власної ініціативи до винесення обвинувального вироку.

Згідно матеріалів провадження Національною акціонерною страховою компанією «Оранта», потерпілим виплачена страхова сума в розмірі 93 000 грн.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що намагається відшкодувати шкоду потерпілим жодним чином не знижує суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, не виправдовує дії обвинуваченого та не спростовує ту обставину, що обвинувачений посягав на найвищу соціальну цінність життя людини.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 хоч і погоджується відшкодувати шкоду завдану злочином при наявності у нього відповідних коштів, однак обвинуваченим ОСОБА_7 не надано доказів відшкодування завданого збитку потерпілим або усунення заподіяної шкоди.

Потерпіла ОСОБА_10 вказала, що обвинуваченим не вживалися заходи, щоб відшкодувати їм шкоду.

Надаючи оцінку наведеним обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстав для застосування положень ст. 69-1 КК України, яка передбачає обов`язкову наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, в тому числі добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, що не встановлено ані судом першої, ані судом апеляційної інстанцій.

Колегія суддів вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання вважає справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413,419 КПК України, суд апеляційної інстанції , -

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисника, обвинуваченого.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2022 року щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.286-1 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення

На підставі ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4