Номер провадження: 11-кп/813/1996/22
Справа № 946/6587/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000014 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.08.2022,-
в с т а н о в и в:
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 11.09.2014 Татарбунарським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до позбавлення волі на строк чотири роки, звільненого 15.05.2018 за відбуттям строку покарання, визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді арешту на строк 5 місяців. Початок строку відбуття покарання визначено з моменту фактичного затримання та взяття під арешт ОСОБА_8 .
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.
Встановлені судом обставини
30.06.2020 приблизно о 13:00 годині ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу зайшов до під`їзду багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , де, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав велосипед торгової марки «FELT» моделі «Q250» в рамі червоно-білого кольору вартістю 5 700 грн, який знаходився у загальному коридорі зазначеного будинку біля стіни, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму. Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.185 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання з підстав його невідповідності тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Апелянт зауважує про те, що під час судового розгляду було встановлено наявність обставин, які пом`якшують його покарання, а саме повне визнання вини, активне сприяння розкриттю вчиненого правопорушення, відсутність майнових претензій з боку потерпілого у зв`язку із відшкодуванням йому збитків в повному обсязі. Обтяжуючих покарання обставин не було встановлено, що, на думку апелянта, свідчить про можливість призначення покарання за ч.2 ст.185 КК України в мінімальних межах її санкції.
Просить змінити вирок суду та призначити покарання за ч.2 ст.185 КК України в мінімальних межах санкції даної статті.
Позиції учасників апеляційного провадження
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
У відповідності до положень ч. 1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.
Що стосується доводів обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання, то суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги за відсутністю правових підстав.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції з`ясовано, що в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , хоча і визнав вину у вчиненому, але щиро не розкаявся, свою протиправну поведінку не засудив, виправдовував її тим, що викрадена річ ніби не належала потерпілому. При цьому пом`якшуючою покарання ОСОБА_7 обставиною визнано активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обтяжуючих покарання обставин не встановлено. Під час дослідження характеризуючих відомостей на особу обвинуваченого ОСОБА_7 судом встановлено, що він вчинив умисний нетяжкий злочин проти власності, за місцем проживання характеризується негативно, на нього надходили скарги від його сусідів, які відгукуються про нього негативно, постійної роботи не має.
Суд також прийняв до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середній. З урахуванням вказаних обставин, зокрема з урахуванням негативної характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_7 , високого ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, того, що він має три непогашені судимості за вчинення умисних злочинів та знов вчинив умисний злочин проти власності після відбуття попереднього реального покарання у виді позбавлення волі, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням реального покарання у виді арешту. Таке покарання як арешт повністю досягне мети його застосування.
З цими мотивами прийнятого судом першої інстанції рішення погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції та не приймає до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про наявність підстав для зміни вироку та призначення йому менш суворого покарання.
Так, судом першої інстанції визнано доведеними обставини повного визнання вини обвинуваченим у вчиненому, однак не встановлено наявність щирого каяття, заперечуючи встановлені судом першої інстанції обставини, обвинувачений в апеляційній скарзі не наводить аргументованих доводів щодо невірності зазначених висновків суду, а тому такі заперечення не приймаються до уваги за необґрунтованістю.
В матеріалах провадження відсутні докази того, що обвинувачений ОСОБА_7 особисто відшкодував потерпілому завдану кримінальним правопорушенням шкоду, а тому доводи апелянта про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, не приймаються до уваги за її фактичною недоведеністю.
Що стосується доводів обвинуваченого про засудження ним своєї протиправної поведінки, то це жодним чином не зменшує ступінь його суспільної небезпечності та не є підставою для зміни вироку в частині призначеного покарання. Як убачається зі змісту матеріалів кримінального провадження, протиправна поведінка ОСОБА_7 , направлена на вчинення корисливих злочинів, є сталою, раніше застосовані заходи примусу до ОСОБА_7 в результаті контролю держави над його особою, не сприяли його виправленню та припиненню злочинної діяльності, а тому покарання, передбачене ч.2 ст.185 КК України у виді 5 місяців арешту не може вважатись явно суворим лише з підстав незгоди обвинуваченого ОСОБА_7 з його розміром.
Колегія суддів зауважує про те, що саме таке покарання не становитиме надмірного тягаря для особи винного, сприятиме досягненню балансу між інтересами суспільства та особою винного, що відповідає позиції Європейського Суду з прав людини, яку сформовано у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), відповідно до якої «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
Іншими доводами апеляційна скарга ОСОБА_7 не обґрунтована.
З огляду на викладене та встановлене підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання суд апеляційної інстанції не вбачає, тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 405, 407, 419, КПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Верховного суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4