Номер провадження: 11-кп/813/452/22
Справа № 498/126/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000208 від 11 грудня 2020 року, відносно

ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Роздільна Одеської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не працевлаштованої, неодруженої, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом першої інстанції

Вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2021 року ОСОБА_10 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

Строк відбування покарання визначено рахувати з 11 грудня 2020 року.

Запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 11 грудня 2020 року, приблизно о 03 годині 00 хвилин, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , перебуваючи в стані необхідної оборони, в стані алкогольного сп`яніння, ударила ножем в область серця ОСОБА_12 , у наслідок чого заподіяла смерть останнього, що не відповідало небезпечності посягання та обстановці захисту.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років. Також прокурор просила допитати обвинувачену та потерпілу, дослідити докази у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а висновку суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Прокурор вважає, що знаряддя злочину та місце нанесення удару свідчать про умисел обвинуваченої на заподіяння смерті, а наявні у обвинуваченої тілесні ушкодження не вказують на самооборону, оскільки між отриманням вказаних тілесних ушкоджень та нанесенням потерпілому удару ножем мав місце розрив у часі.

При цьому, прокурор стверджує, що обставини самооборони не підтверджені під час досудового розслідування, а також з показів потерпілої ОСОБА_13 .

На думку прокурора досліджені під час судового розгляду докази підтверджують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, однак суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам, а висновок про необхідну оборону ґрунтується виключно на показаннях обвинуваченої, що призвело до необґрунтованої кваліфікації дій ОСОБА_10 за ст.118 КК України.

Захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржений вирок та призначити ОСОБА_10 покарання за ст.118 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік та звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання з іспитовим строком - один рік.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Захисник вважає, що під час судового розгляду обтяжуюча обставина перебування в стані алкогольного сп`яніння не доведена дослідженими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

На думку апелянта, враховуючи відомості про особу обвинуваченої, є підстави для призначення ОСОБА_10 менш суворого покарання та її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_11 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Згідно з положеннями ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказував на те, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам, а тому висновок суду про необхідну оборону ОСОБА_10 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки досудовим розслідуванням було встановлено, що 11 грудня 2020 року, біля 03:00 години, по АДРЕСА_2 , між обвинуваченою ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які знаходилися в приміщенні кухні, під час розпиття спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, під час якої обвинувачена ОСОБА_10 , діючи умисно та цілеспрямовано, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, за допомогою кухонного ножа нанесла один удар в грудну клітину в область серця ОСОБА_12 , чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини з ушкодженням серця. Смерть ОСОБА_12 знаходиться у прямому причинному зв`язку з проникаючим колото-різаним пораненням лівої половини грудної клітини з ушкодженням серця, що обумовило масивну внутрішню кровотечу, а також тампонаду (здавлення) серця кров`ю, що вилилась в осердя, що й стало безпосередньою причиною смерті постраждалого ОСОБА_12 .

За таких обставин прокурор вважав, що дії ОСОБА_10 неправильно кваліфіковані судом за ст.118 КК України та її дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.115 КК України.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження прокурор не звертався до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.
Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Незважаючи на позицію прокурора, відповідно до якої він вважає, що дослідженими під час судового розгляду доказами підтверджується винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_10 за ст.118 КПК України, що в повній мірі підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_13 , яка під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що 10.12.2020 року ввечері її син ОСОБА_12 приїхав додому на підпитку. Пізніше він разом з ОСОБА_10 поїхали допомогти односельчанці та незабаром повернулися. Вони разом з 20.00 год. по 00.00 год. сиділи за одним столом, вживали вино та грали в карти. Син дуже ревнував ОСОБА_10 , особливо до брата, тож з цього приводу між ними почалася сварка. Потім син разом з ОСОБА_10 вийшли на вулицю, рубали там дрова, а повернувшись знову почали сваритися та штовхатися на кухні, де і вона знаходилася разом з ними. Далі, ОСОБА_12 схопив ОСОБА_10 за волосся та повалив на коліна, в цей час її голова була під столом, але вона намацала на столі ніж, яким з під-руки нанесла удар ОСОБА_12 , після чого він упав на підлогу, а ОСОБА_10 , діставши ніж з грудної області ОСОБА_12 почала витирати скрізь кров. Згодом ОСОБА_10 побігла до сусідки ОСОБА_14 , щоб та повідомила поліції про те, що сталося. Додатково зазначила, що між обвинуваченою ОСОБА_10 та її померлим сином коли вони знаходилися в стані алкогольного сп`яніння завжди були сварки та бійки. Щодо міри покарання ОСОБА_10 покладається на розсуд суду;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що з 10 на 11 грудня 2020 року, приблизно біля 4 години ранку, до неї постукали у двері сусідки ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , обоє на підпитку, та повідомили, що ОСОБА_12 помер, прохали викликати швидку допомогу. Вона разом з чоловіком зібралися і пішли до їх будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , де на кухні між ліжком та піччю лежав ОСОБА_12 без верхнього одягу та ознак життя, однак помітила, що крові майже ніде немає. Тоді вона зателефонувала до поліції, а згодом до фельдшера і старости села ОСОБА_15 . Зазначила, що вона проживає навпроти ОСОБА_16 , і неодноразово чула сварки та бійки між ними, коли вони обоє перебували в стані алкогольного сп`яніння;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що померлий ОСОБА_12 був його рідним племінником. Біля 5 ранку, 11 грудня 2020 року, йому зателефонував ОСОБА_15 і повідомив, що з племінником щось трапилось. Після дзвінка, він відразу побіг до місця, де мешкав ОСОБА_12 . Коли він забіг до будинку, то почув як плачуть ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , відкривши двері побачив лежачого на підлозі ОСОБА_12 , крові поблизу нього не було. Як це сталося, йому не розповіли, але йому відомо, що коли племінник разом з ОСОБА_10 вживали алкоголь, то часто сварилися і влаштовували бійки;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що він являється старостою Воробіївського старостинського округу Знам`янської сільської ради. Тож, близько 4 години ранку 11.12.2020 року, йому зателефонувала ОСОБА_14 і повідомила, що їй сказали, що ОСОБА_12 погано почувається і потрібно викликати швидку допомогу. Він відразу поїхав туди, де у будинку побачив лежачого на підлозі ОСОБА_18 . Коли він запитав у ОСОБА_10 що сталося, то вона відповіла, що ОСОБА_19 стало зле, вони з матір`ю намагалися зробити штучне дихання, але це не допомогло, тому вони побігли і повідомили сусідів. З матір`ю померлого він не спілкувався. Обвинувачена знаходилася в стані алкогольного сп`яніння. Співмешканці обоє вживали алкогольні напої, в результаті чого між ними часто були сварки та бійки;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що 10.12.2020 року, до неї додому приїздили ОСОБА_12 разом з ОСОБА_10 , які на вигляд були у тверезому стані. Вона домовилася з ними, що на слідуючий день вони поїдуть по дрова. Про те, що між ними були раніше бійки вона не чула;

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000208 від 11.12.2020 року, згідно якого 11.12.2020 року о 05.03 год. до Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення оператора 102 про те, що по АДРЕСА_3 помер господар будинку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При виїзді СОГ на місце події під час поверхневого огляду трупа ОСОБА_12 з переду в області серця виявлено одну колото-різану рану, що вказує на насильницьку смерть;

- протоколом огляду місця події від 11.12.2020 року з таблицею ілюстрацій та відеозаписом проведення слідчих дій;

- висновком судово-медичного експерта №69/125 від 12.01.2021 року, відповідно до якого, у ОСОБА_12 були виявлені наступні ушкодження: проникаюче у ліву плевральну порожнину колото-різане поранення з боку передньої поверхні лівої половини грудної клітки з ушкодженням серця і крововиливом в осердя, а також масивним крововиливом у ліву плевральну порожнину (близько 2 літрів крові); нечисленні садна з локалізацією у ділянках волосистої частини голови (тім`яна ділянка ліворуч), на спинці носа і лівій щоці; синці/по 1/ на передній справа поверхні грудної клітки, на правому зап`ястку і правому коліні; смугасті садна(подряпини) у правій підлопатковій ділянці і поперековій ділянці ліворуч. Смерть ОСОБА_12 знаходиться у прямому причинному зв`язку з проникаючим колото-різаним пораненям лівої половини грудної клітки з ушкодженням серця, що обумовило масивну внутрішню кровотечу, а також тампонаду (здавлення) серця кров`ю, що вилилась в осердя. Це й стало безпосередньою причиною смерті постраждалого. Висновок стосовно причини смерті підтверджується даними секційного дослідження померлого і результатами гістологічного дослідження зразків внутрішніх органів. Орієнтовне настання смерті у проміжку часу -00-04 години 11.12.2020 року. При судово-токсологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_12 виявлено 2,98 % етилового спирту, що за життя (безпосередньо перед настанням смерті) орієнтовно могло відповідати сильному ступеню алкогольного сп`яніння;

- протоколами огляду предмету з фото таблицями від 11.12.2020 року;

- висновком експерта №106 від 14.12.2020 року, згідно якого у ОСОБА_10 були виявлені наступні ушкодження: синець на спині праворуч, лінійне садно(подряпина) на тильній поверхні лівої кисті, садна/по 1/ в нижній третині правого передпліччя і з боку внутрішньої поверхні правої кисті. Дані ушкодження заподіяні, можливо -11 грудня 2020 року, в результаті дій тупим предметом (предметами). Наявні у ОСОБА_10 ушкодження не відносяться до небезпечних для життя; мають скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 днів і за вказаним критерієм кваліфікуються як ЛЕГКІ тілесні ушкодження (п.2.3.1., п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995р.).;

- висновком експерта №578 від 22.12.2020 року, з фототаблицями, згідно якого не виключається можливість нанесення колото-різаної рани на клапті шкіри лівої половини грудної клітки, вилученому від трупа ОСОБА_12 , 1986 р.н., клинком ножа, наданого на експертизу. На представленому в медико-криміналістичне відділення клапті шкіри лівої половини грудної клітки, вилученому від трупа ОСОБА_18 , 1986 р.н., розташовується одна наскрізна колото-різана рана, яка могла бути утворена плоским колючо - ріжучим знаряддям, типу ножа, клинок якого має обушок і лезо, з шириною зануреної частини клинка не більше 2,8 см;

- висновком експерта №1306 від 17.12.2020 року, згідно якої кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО;

- висновком експерта №1323 від 06.01.2021 року, згідно якого кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО. Кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н за ізосерологічною системою АВО. На клинку ножа (об`єкти №1,2), вилученому 11.12.2020р. під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , знайдена кров людини з домішкою потових виділень. При встановленні групової приналежності виявлено: антиген Н, слабовиражений антиген В та ізогемаглютиніни анти-А і анти-В, що не виключає зміщення крові та поту від осіб з групами крові 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В та В з ізогемаглютиніном анти-А за системою АВО. Таким чином, на клинку ножа не виключається походження крові від потерпілого ОСОБА_12 . Виявлений слабовиражений антиген В міг походити за рахунок домішки поту(або крові) від особи з групою крові В з ізогемаглютиніном анти-А, в тому числі і від підозрюваної ОСОБА_10 ;

- висновком експерта відділення судово-медичної імунології лабораторії КУ «ООБСМЕ», №1309 від 06.01.2021 року, згідно якого кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосеролотачвою системою АВО. Кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супу тнім антигеном Н за ізосерологічною системою АВО. На ручці ножа(об`єкти №4,5), вилученій 11.12.2020р. під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , знайдені потові виділення(без домішки крові), при встановленні групової належності яких виявлені антигени В і Н, які могли походити за рахунок поту особи-носія даних групових властивостей, тобто особи з гру пою крові В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н за системою АВО, в тому числі і від підозрюваної ОСОБА_10 . Присутність поту потерпілого ОСОБА_12 - носія антигену Н. як основного, можлива в якості домішки в разі походження потових виділень від двох(або більше) осіб;

- висновком експерта №1319 від 11.01.2021 року, згідно якого, кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосеролотачвою системою АВО. Кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н за ізосерологічною системою АВО. На жіночих блузці, лосинах (футболка, штани за постановою), які належать підозрюваній ОСОБА_10 виявлена кров людини групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО, що не виключає її походження від потерпілого ОСОБА_12 , носія даної групової приналежності. Даних про походження крові від підозрюваної ОСОБА_10 (носія антигену В) не отримано;

- висновком експерта №1320 від 11.01.2021 року, згідно якого кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосеролотачвою системою АВО. Кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н за ізосерологічною системою АВО. На майці(ганчірці за постановою), вилученій 11.12.2020 року під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , виявлена кров людини групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО, що не виключає її походження від потерпілого ОСОБА_12 , носія даної групової приналежності. Даних про походження крові від підозрюваної ОСОБА_10 (носія антигену В) не отримано;

- висновком експерта №1329 від 15.01.2021 року, згідно якої кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосеролотачвою системою АВО. Кров підозрюваної ОСОБА_10 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н за ізосерологічною системою АВО. На футболці, штанах, які належать ОСОБА_12 , виявлена кров людини групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО, що не виключає її походження від самого потерпілого ОСОБА_12 , носія даної групової приналежності. Даних про походження крові від підозрюваної ОСОБА_10 не отримано;

- висновком експерта №561 від 31.2.2020 року, згідно якого кров підозрюваної ОСОБА_10 , 1999 р.н., за ізосерологічною системою АВО відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н. Кров потерпілого ОСОБА_12 , 1986 р.н., за ізосе-рологічною системою АВО відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В. У піднігтьовому вмісті з нігтьових пластинок обох рук підозрюваної ОСОБА_10 (об`єкти №№1,2 нумерація відділення судово-медичної цитології) знайдені кров, ядровмісні епітеліальні клітини та виявлений білок людини. Встановити статеву належність крові та клітин не можливо через відсутність в препаратах об`єктів №№1,2 як лейкоцитів, так і епітеліоцитів, придатних для даного виду дослідження При визначенні групової належності крові та клітин в об`єктах №№1,2 виявлені антигени В та Н ізосерологічної системи АВО, які властиві особі (особам) з групою крові В з ізогемаглютиніном анти-А з супутнім антигеном Н, що не виключає можливості походження крові та епітеліоцитів в об`єктах №№ 1,2 від особи (осіб) з вищевказаною групою крові, у тому числі і від са¬мої підозрюваної ОСОБА_10 , у даному випадку походження крові та клітин від потерпілого ОСОБА_12 виключається (за груповою ознакою). Однак, слід відмітити, що враховуючи групові властивості підекспертних наявність крові та клітин потерпілого ОСОБА_12 (носія антигену Н, як основного) можлива лише у вигляді домішки до крові та клітин самої підозрюваної ОСОБА_10 ;

- висновком судово-психіатричного експерта №13 від 12.01.2021 року, згідно якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час який відноситься до скоєння кримінального правопорушення, у якому вона підозрюються, будь-яким хронічним психічним захворюванням, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждала, ознак будь-якого класового розладу психічної діяльності не виявляла, у зв`язку з чим була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, знаходилася у стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, при цьому її дії не були обумовлені маяченням, обманами сприйняття, афективними розладами та кількісно порушеною свідомістю, тому за своїм психічним станом вона була здатна повного мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час підозрювана ОСОБА_10 будь-яким хронічним психічним захворюванням, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждає, ознак тимчасового хворобливого розладу не виявляє, за своїм психічним станом здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, може приймати участь у слідчих діях та стати перед судом. Застосування до неї примусових заходів медичного характеру не потребує;

- протоколом слідчого експерименту від 17.12.2020 року проведеного за участю ОСОБА_10 , та компакт-диском з відеозаписом до нього, який був оглянутий під час судового розгляду, з якого вбачається, що ОСОБА_10 , за участю захисника та в присутності двох понятих ОСОБА_21 , ОСОБА_22 відтворила події, які відбувалися 11.12.2020 року по АДРЕСА_3 , за її участі, а також розповіла про обставини скоєння нею злочину. Після ознайомлення з текстом протоколу та перегляду відзнятого відеоматеріалу, будь-яких заяв та доповнень до протоколу підозрюваною та учасниками слідчого експерименту не надходило, протокол підписано всіма учасниками; протоколом проведення слідчого експерименту від 13.12.2020 року та компакт-диском з відеозаписом до нього, з участю свідка ОСОБА_13 яка розповіла та показала про події, які відбувалися 11.12.2020 року по АДРЕСА_3 . До протоколу проведення слідчого експерименту долучено ілюстративний матеріал.

На підставі викладених доказів, які були досліджені у судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинувачена ОСОБА_10 , перебуваючи у стані необхідної оборони, з метою захисту від суспільно небезпечного посягання, уникнення можливих повторних ударів та припинення насилля з боку ОСОБА_12 , схопивши кухонний ніж, яким, маючи намір на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 , діючи з непрямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки хоча і не бажаючи їх настання, але свідомо припускаючи, допустила явну невідповідність способу та знаряддя захисту, навмисно нанесла один удар в область грудної клітини ОСОБА_12 , що явно не відповідало небезпечності посягання та обстановці захисту, чим вчинила своїми навмисними діями кримінальне правопорушення передбачене ст.118 КК України, тобто умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у постанові ВСУ від 30.10.2014 року у справі №5-29кс14, яка була підтримана Кримінальним касаційним судом у складі Верховного суду у постанові від 26.04.2018 року (справа № 342/538/14-к), вказано про те, що в основі розмежування умисного вбивства (ч.1 ст. 115 КК) та умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК) перебуває мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Для вирішення питання про кваліфікацію злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Обвинувачена ОСОБА_10 під час судового розгляду пояснила суду першої інстанції про те, що вона 3 роки співмешкала з ОСОБА_12 та проживала в його будинку разом з його матір`ю ОСОБА_13 10.12.2020 року у вечірній час ОСОБА_12 повернувся додому на підпитку, проспався, упорався по господарству, а потім разом з нею поїхав допомогти сусідці ОСОБА_20 Повернувшись додому, вони разом з його матір`ю приблизно з 22.00 години почали вживати спиртні напої, грали в карти. Потім ОСОБА_12 почав згадувати їй минуле, свого двоюрідного брата, до якого завжди ревнував її. Далі він почав ображати її та маму нецензурними словами, вдарив її долонею по обличчю та вони почали штовхатися. Вона намагалася втекти, оскільки раніше він неодноразово застосовував до неї фізичне насилля, але ОСОБА_12 схопив її за волосся, кинув на коліна на підлогу та ставши над нею водночас іншою рукою бив по спині. Вона благала його зупинитися, але він не реагував, тоді вона піднявши праву руку, схопила зі столу предмет, яким виявився ніж та на відмах вдарила його ним один раз. На цім ОСОБА_12 її відразу відпустив, почав хрипіти та відійшовши метр впав. Вона підбігла до нього і побачила ніж, який стирчав в області серця та кров. Вона почула як він хрипить, дістала ніж, намагалася зробити штучне дихання. Потім повитирала кров на ОСОБА_12 та скрізь у кімнаті. Коли вона зрозуміла, що ознак життя ОСОБА_12 вже не подає, побігла до сусідки ОСОБА_14 , та попросила зателефонувати до поліції. Вказувала, що вона діяла в стані самозахисту та не бажала смерті ОСОБА_12 . Раніше між ними, коли вони знаходилися в алкогольному сп`янінні, часто виникали сварки та бійки, переважно через ревнощі. Мети вбивати ОСОБА_12 вона не мала, але визнавала, що від її дій наступила його смерть та розкаювалася у цьому.

В свою чергу суд першої інстанції констатував, що покази обвинуваченої ОСОБА_10 на досудовому і судовому слідствах співпадають і є тотожним, об`єктивно підтверджуються дослідженими судом доказами, а саме: висновком експерта №106 від 14.12.2020 року, в якому зазначається, що у ОСОБА_10 були виявлені: синець на спині праворуч, лінійне садно(подряпина) на тильній поверхні лівої кисті, садна/по 1/ в нижній третині правого передпліччя і з боку внутрішньої поверхні правої кисті, при цьому висновок судово-медичного дослідження №69/125 трупа ОСОБА_12 не спростовує твердження ОСОБА_10 , що ОСОБА_12 бив її, перед тим, як вона нанесла йому колото-різане поранення грудної клітини.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої про те, що викладені обставини свідчать, що ОСОБА_10 зазнала суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_12 , яке було реальним, і внаслідок його попередньої поведінки мала підстави побоюватися за своє життя і здоров`я. Під час цього посягання, яке не було закінченим, обвинувачена, не мала через обмежений вільний простір можливості залишити місце конфлікту, оскільки не могла протистояти потерпілому, через фізичну перевагу ОСОБА_12 , а також усвідомлювала, що іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку ОСОБА_12 та уникнення спричинення більш тяжкої шкоди її здоров`ю, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використала предмет, який випадково взяла зі столу, - кухонний ніж.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що право кожної людини на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання, закріплене в ст.36 КК України, є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчиненні з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої вданій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Разом з тим, згідно ч.3 ст.36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_10 , знаходилася в стані необхідної оборони, оскільки існувала реальна загроза її життю, вона діяла за мотивом та з метою захисту свого життя, шляхом заподіяння шкоди ОСОБА_12 , який здійснив суспільно небезпечне посягання, для негайного відвернення та припинення цього посягання в зазначеній конкретній обстановці кримінального правопорушення, що підтверджується показами обвинуваченої, показами потерпілої та дослідженими письмовими доказами. Водночас застосований засіб захисту кухонний ніж та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_10 вийшла за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищила межі необхідної оборони.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що ОСОБА_10 , перебуваючи у стані необхідної оборони, в стані алкогольного сп`яніння, ударила ножем в область серця ОСОБА_12 , у наслідок чого заподіяла смерть останнього, що не відповідало небезпечності посягання та обстановці захисту, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих її дій за ст.118 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_10 , саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України.

На думку апеляційного суду, всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його декларативної незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

У своїй апеляційній скарзі захисник вказував на те, що призначене ОСОБА_10 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а також вважав наявними підстави для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Так, статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З оскарженого вироку убачається, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке, відповідно до положень ст.12 КК України, є нетяжким злочином.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 , врахував в якості обставини, що пом`якшують покарання її щире каяття.

Разом з тим, суд першої інстанції встановив обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_10 вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Однак, захисник в апеляційній скарзі стверджував про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував у якості обставини, що обтяжує покарання перебування у стані алкогольного сп`яніння, оскільки вказана обставина не була доведена під час чудового розгляду.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апеляційної скарги захисника, з огляду на таке.

ВС неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах ККС від 15.03.2018 у справі №372/2291/16-к, від 21.11.2019 у справі №564/590/17, від 3.12.2019 у справі №571/1436/15-к, від 11.02.2020 у справі №643/20474/15-к.

Приписами ст.91 КПК установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст.94 КПК). Висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст.242 КПК, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень ст.84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, з огляду на що, визнання висновку експерта недопустимим доказом в цьому провадженні, не є процесуальною перешкодою до визначення ознак стану алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, у разі встановлення цієї обставини за результатами оцінки всієї сукупності доказів щодо встановлення такого стану.

Апеляційний суд зазначає, що у своїх поясненнях суду першої інстанції ОСОБА_10 зазначала про те, що у вечір, коли відбулася подія злочину, вони разом з потерпілим вживали алкогольні напої. При цьому потерпіла ОСОБА_12 також у своїх показаннях зазначала про те, що вона вживала алкогольні напої разом з обвинуваченою та потерпілим. Також свідок ОСОБА_14 у своїх показаннях зазначала про те, що обвинувачена була на підпитку, коли о 4 ранку стукала їй у двері.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону стосовно правил оцінки доказів, та дійшов правильного висновку про наявність стану алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_10 .

Також суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, незаміжня, дітей не має, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити їй покарання у виді позбавлення волі.

На думку апеляційного суду, вищезазначені відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , на які посилався захисник у своїй апеляційній скарзі, не свідчать про те, що її виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Враховуючи викладене, підстав для застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_10 положень статті 75 КК України, апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк два роки буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 , відповідає принципу індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених обвинуваченою дій, та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого злочину.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 , в зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2021 року, яким ОСОБА_10 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4