Номер провадження: 11-кп/813/1588/22
Справа № 947/82/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року, у кримінальному провадженні № 000684, внесеному до ЄРДР 16 серпня 2021 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Болград Одеської області, німця, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , з середньою освітою, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий (19.06.2013 вироком Біляївського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 186 КК України засуджений на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна; звільнений 05.11.2016);

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 125 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років;

- за ч.2 ст.125 КК у вигляді у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з часу фактичного затримання з 16.08.2021 року.

В строк відбування призначеного покарання зараховано період перебування ОСОБА_7 під вартою з 16.08.2021 р. по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч.5 ст. 72 КК України),

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 16.08.2021 року, приблизно о 06 годинні 00 хвилин, у ОСОБА_7 , маючого непогашену судимість, який перебував у коридорі квартири АДРЕСА_3 , під час сварки з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство останнього.

Реалізуючи злочинний умисел на умисне вбивство, ОСОБА_7 , тримаючи у правій руці розбиту скляну пляшку, якою умисно наніс декілька ударів ОСОБА_12 в передню поверхню грудної клітини, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді п`яти непроникаючих колото-різаних ран та одну проникаючу колото-різану рану в 6-му міжребер`ї в ліву плевральну порожнину з наскрізним ушкодженням навколосерцевої сумки і лівого шлуночку серця.

Смерть ОСОБА_12 знаходиться в прямому причинному зв`язку з колото-різаним проникаючим пораненням грудної клітки з ушкодженням навколосерцевої сумки і лівого шлуночка серця з послідуючим крововиливом в ліву плевральну порожнину та має ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, за кваліфікуючими ознаками - вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині.

Продовжуючи свої злочинні дії, після заподіяння тілесних ушкоджень, від яких настала смерть ОСОБА_12 , та, діючи умисно ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , направився до кімнати, де знаходився ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень.

У подальшому ОСОБА_7 , тримаючи у правій руці розбиту скляну пляшку умисно наніс нею декілька ударів ОСОБА_13 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани обличчя, грудної клітки та лівого плеча, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після вказаних подій з місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник та в подальшому був затриманий працівниками правоохоронного органу.

Таким чином, своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, за кваліфікуючими ознаками - спричинення умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, представник потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, зазначає, що вирок суду у частині призначеного покарання підлягає зміні як занадто м`який, виходячи з такого:

- судом не було враховано в достатній степені ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке привело к смерті потерпілого ОСОБА_12 ;

- призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості;

- оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності, дають підстави для призначення засудженому покарання у мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 125 КК України.

На підставі наведеного представник потерпілої просить вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 125 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 , заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується доводів представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційним переглядом у цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, а саме того, що життя є найвищою соціальною цінністю; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, а також конкретні обставини справи, зокрема, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття та публічне вибачення перед потерпілими за свої діяння, та обставина, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілої, викладену в апеляційній скарзі, яка наполягала на призначенні обвинуваченому більш суворого покарання, однак звертає увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Представником потерпілої не наведено в апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

У свою чергу, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 продовжував висловлювати жаль з приводу скоєного, що свідчить про усвідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 власної протиправної поведінки, тобто останній демонструє готовність понести заслужене покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та призначив покарання, яке дійсно буде більшою мірою сприяти його виправленню та ресоціалізації, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 000684, внесеному до ЄРДР 16 серпня 2021 року, яким ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 125 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18