Київський апеляційний суд
Провадження: № 11-кп/824/1004/2023 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 755/3957/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у кримінальному провадженні № 0005854 від 25 листопада 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працює, має середню освіту, одружений, має двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Судом задоволено цивільний позов ОСОБА_10 і ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на його користь 34448,00 гривень матеріальної шкоди та 420000,00 гривень моральної шкоди.

Також судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 24 листопада 2020 року приблизно о 00 годин 26 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Polo», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною по проспекту П. Тичини від Дніпровської набережної в напрямку до вулиці Ю. Шумського в місті Києві, в порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, в районі будинку № 16/2 по проспекту П. Тичини виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався зліва направо відносно автомобіля та мав перевагу в русі.

В результаті наїзду пішохід ОСОБА_10 отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: садна м`яких тканин тім`яної ділянки; синець лобної ділянки; переломи лобної і тім`яної кісток.

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні та правильність кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає про те, що суд безпідставно та не навівши у вироку переконливих мотивів не призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, залишивши поза увагою та не надавши належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, тому, що допущена ним неуважність до дорожньої обстановки та її зміни призвела до заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Приймаючи до уваги конкретні обставини вчинення злочину, апелянт переконаний, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе. При цьому щире каяття обвинуваченого у скоєному, в даному випадку, не є достатньою підставою для збереження за ним означеного спеціального права.

Крім того, прокурор вказує, що посилання суду у вироку на те, що ОСОБА_7 в добровільному порядку відшкодовує завдану ОСОБА_10 шкоду не відповідають дійсності, не підтверджуються матеріалами справи та були заперечені самим потерпілим в судовому засіданні.

Апелянт вважає, що суд безпідставно звільнив обвинуваченого від реального відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, не врахувавши дані про особу ОСОБА_7 та його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, тим самим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зважаючи на викладене, прокурор зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання, а саме звільнення від відбування основного покарання та не застосування додаткового покарання, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, не сприятиме його виправленню та запобіганню скоєнню нових кримінальних правопорушень.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_10 , який також підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали призначене судом першої інстанції покарання законним, справедливим і обґрунтованим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в судовому засіданні не досліджувалися, апеляційним судом відповідно до ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, що також в апеляційній скарзі не заперечується.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги прокурора, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та визначеного порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Приписами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5-ти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом даної норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Наведені вище вимоги закону не були дотримані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання та визначенні порядку його відбування.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 за даним законом покарання, суд вказав про: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; характер та мотиви допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху; заподіяні наслідки та його ставлення до них; дорожню обстановку під час пригоди; дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, характеризується позитивно; поведінку обвинуваченого під час кримінального провадження, що він в добровільному порядку відшкодовує завдані потерпілому матеріальні збитки і зобов`язується зробити це в майбутньому; щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Пославшись на наведені обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією даного закону, - на строк 3 роки без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також про можливість звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

При цьому, будь-яких переконливих мотивів в обґрунтування рішень стосовно не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання та з приводу можливості його виправлення в умовах застосування звільнення від відбування основного покарання суд у вироку не навів.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про незастосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не надав належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушенню правил безпеки дорожнього руху. Зокрема суд, хоча і послався у вироку, проте належним чином не проаналізував, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, створивши реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху, а саме виїхав на пішохідний перехід, по якому рухався пішохід ОСОБА_10 , внаслідок чого здійснив на нього наїзд, заподіявши тяжке тілесне ушкодження.

Враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, характер та мотиви допущеного ОСОБА_7 порушення правил безпеки дорожнього руху, апеляційний суд переконаний, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування основного покарання, в умовах застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Апеляційний суд вважає, що при прийнятті такого рішення суд не врахував в сукупності ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, заподіяні ним наслідки та ставлення обвинуваченого до них. А саме, поза належною оцінкою суду залишилось те, що ОСОБА_7 скоїв, хоча і з необережності, але тяжкий злочин, яким спричинив потерпілому - пішоходу ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломами лобної та тім`яної кісток, саднами та синцем, що призвело до тривалого лікування, в тому числі в стаціонарному режимі, операційного втручання, викликало необхідність у реабілітації потерпілого та потребувало часу для відновлення звичного і повноцінного способу життєдіяльності. Незважаючи на те, що порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху призвело до таких наслідків, обвинувачений протягом двох років з часу вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди в листопаді 2020 року не вживав належних заходів, спрямованих на компенсацію заподіяної потерпілому шкоди і залагодження ситуації, що сталася. Протилежні посилання суду у вироку з даного приводу не знаходять свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Більше того, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції заперечував те, що зі сторони обвинуваченого вживалися які-небудь заходи для компенсації спричиненої йому шкоди. Фактично про це вказував і сам ОСОБА_7 , висловивши наміри виплачувати компенсацію в майбутньому.

Лише в листопаді 2021 року, у січні та липні 2022 року, після подання прокурором апеляційної скарги на вирок, обвинувачений компенсував потерпілому незначну частину збитків.

З огляду на установлені у кримінальному провадженні обставини, що в сукупності підлягають врахуванню за правилами ст. 75 КК України, колегія суддів переконана, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без реального відбування покарання, а тому застосування до нього положень означеного закону є неправильним.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, що потягло за собою м`якість обраного для нього заходу примусу, та про невірне застосування положень ст. 75 КК України, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів; характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його сімейний стан, що він одружений і його дружина має двох неповнолітніх дітей, 2007 та 2011 років народження, наявність батьків похилого віку; щире каяття у вчиненому як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б його обтяжували.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, як визначив суд першої інстанції, але яке йому слід відбувати реально. Разом з тим, враховуючи конкретні обставини, характер допущеного ОСОБА_7 порушення правил безпеки дорожнього руху, спричинені цим порушенням наслідки, колегія суддів дійшла висновку про те, що до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в розмірі, визначеному законом України про кримінальну відповідальність, про який просить апелянт.

На переконання колегії суддів, саме таке призначене ОСОБА_7 покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Крім того, в ході апеляційного перегляду кримінального провадження колегією суддів також встановлено наступне.

З матеріалів справи слідує, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно матеріальної шкоди. З метою відшкодування цієї шкоди ОСОБА_10 подав цивільний позов до ОСОБА_7 в межах даного кримінального провадження. Цивільний позивач просив стягнути з обвинуваченого на його користь 34448,01 гривень матеріальної шкоди.

Вироком суду першої інстанції означені цивільні вимоги ОСОБА_10 були задоволені та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на його користь 34448,00 гривень матеріальної шкоди.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення 24 листопада 2020 року цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «VolkswagenPolo» н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 156008030.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених в страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли делікті відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдавав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 лютого 2020 року (справа № 489/2170/17).

Таким чином, з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Polo» н.з. НОМЕР_1 була застрахована на момент дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_10 , то обов`язок з виплати потерпілому матеріального відшкодування повинен нести страховик ТДВ СК «Альфа-Гарант» в межах ліміту страхового відшкодування. У зв`язку із чим рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди є неправильним.

За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальної шкоди в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України слід скасувати, а в задоволенні цивільного позову в цій частині - відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання рахувати з 28 листопада 2022 року - з дня його фактичного затримання.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок суду в частині рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальної шкоди скасувати та в задоволенні цивільного позову в цій частині відмовити.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4