ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/794/23 Справа № 209/5126/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та представника потерпілого ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000514, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування основного покарання ухвалено обчислювати з часу затримання ОСОБА_7 на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

Строк відбування додаткового покарання ухвалено обчислювати з моменту відбуття ОСОБА_7 основного покарання.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 .

Ухвалено стягнути з ТОВ Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_9 шкоду, пов`язану з пошкодженням мотоцикла, 23 409,59 грн.; страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого 8 000,00 грн.; відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, 400,00 грн.; шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, 6 000,00 грн., а всього 37 809, 59 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином 10 000,00 грн., суму франшизи за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №203613066 у розмірі 2 000,00 грн., витрати на проведення товарознавчої експертизи у розмірі 4 000,00 грн., а всього 16 000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_9 ухвалено відмовити.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, вчиненому за наступних обставин.

ОСОБА_7 04 липня 2021 року приблизно о 20.30 год., керуючи технічно справним легковим автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO Т-13110», р.н. НОМЕР_1 (згідно т.п. НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 ), рухався по пр.Перемоги м.Кам`янського Дніпропетровської області з боку вул.Визволителів в напрямку вул.Героїв АТО. Під час руху ОСОБА_7 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед виконанням маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи поворот ліворуч не надав дорогу зустрічному транспортному засобу - мотоциклу YAMAHA YBR 125, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , внаслідок чого в районі буд. 17 пр.Перемоги допустив зіткнення з ним.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоді водію мотоциклу ОСОБА_9 спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми правого колінного суглоба з розривом заднього рогу медіального меніску з формуванням параменіскової кісти, з синовітом, периартикулярним набряком, хондромаляцією 1-2 ступеню суглобових поверхонь, з відповідним синцем та раною в ділянці правого колінного суглобу, синцем правої стопи, саднем правого ліктьового суглобу, які відносяться до середнього ступеня тілесних ушкоджень.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO Т-13110», р.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали, оскільки зазначене порушення безпосередньо спричинило настання даної події.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, прийняти рішення про пом`якшення призначеного йому покарання, шляхом призначення покарання у виді виправних робіт на строк 6 місяців або обмеження волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування покарання з випробування з іспитовим строком на 1 рік.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що наявні обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які дають підстави для призначення йому покарання у виді виправних робіт на строк 6 місяців або обмеження волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування покарання з випробування з іспитовим строком на 1 рік.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом не наведено підстав, з яких він виходив визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, що призвело до істотного обмеження прав потерпілого.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначення покарання у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ухвалити в цих частинах новий вирок, яким повністю задовольнити цивільний позов потерпілого та призначити ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що висновок суду щодо необгрунтованості витрат потерпілого на діагностику тілесного ушкодження МРТ, суперечить матеріалам справи, зокрема, висновку експерта №953-Е від 12 жовтня 2021 року, в якому експерт посилається на МРТ дослідження від 15 липня 2021 року, при цьому в матеріалах справи наявний фіскальний чек на суму 1 000 грн за проведення МРТ. Звертає увагу, що до позову були додані фіскальні чеки на придбання ліків дати придбання яких збігаються з періодом лікування потерпілого, відтак критична оцінка понесених витрат можлива у певній частині, а не цілком без надання відповідної аргументації. Вказує, що довідка про тимчасову втрату працездатності потерпілого у ДТП є єдиною нормативно закріпленою вимогою для подання страховику, решта вигадка цивільного відповідача, з якою погодився суд першої інстанції. Вважає, що судом необгрунтовано зменшено розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому. Вказує, що потерпілий та його представник наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді арешту на строк 6 місяців, яке, на їх думку, буде необхідним та достатнім для виправлення і попередження нових злочинів. Вважає, що в діях обвинуваченого відсутнє щире каяття.

На апеляційну скаргу прокурора представник потерпілого подав заперечення, в яких просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та ухвалити в цій частині новий вирок, яким повністю задовольнити цивільний позов потерпілого.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та представника потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та представника потерпілого про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не одружений, скоїв кримінальне правопорушення з необережності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставину, що помякшує покарання, щире каяття, а також думку потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту на строк 3 місяці із застосуванням до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

З даним висновком суду першої інстанції апеляційний суд цілком погоджується з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді арешту на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які вказували на наявність наслідків у виді заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції також в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого, який раніше не судимий, працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно.

При цьому, суд першої інстанції врахував обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, зокрема, надані у суді першої інстанції пояснення самого обвинуваченого, який вказував, що раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та на час вчинення ДТП рішенням суду був позбавлений права керувати транспортними засобами, при цьому в день події перед тим, як сісти за кермо, вживав пиво.

Крім того, суд взяв до уваги висновок досудової доповіді на обвинуваченого ОСОБА_7 , складеної старшим інспектором Дніпровського районного відділу філії державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, відповідно до якого можливе виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, існує низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення.

Також, судом було враховано обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, разом з тим завдану потерпілому кримінальним правопорушенням шкоду не відшкодував. При цьому, як слідує з матеріалів провадження, за фактом відмови ОСОБА_7 04 липня 2021 року від проходження огляду на стан сп`яніння щодо останнього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №164708 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК Україниу виді арешту на строк 3 місяці із застосуванням до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність в його діях активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними.

Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, у проведенні швидкого, повного і неупередженого розслідування вчиненого злочину і судового розгляду.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Як видно з обвинувального акта, така обставина не встановлювалася органом досудового розслідування, не було встановлено активного сприяння обвинуваченого розкриттю кримінальних правопорушень і судом.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам досудового розслідування інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини у провадженні. Тобто дії обвинуваченого не були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінальних правопорушень.

Участь ОСОБА_7 під час надання пояснень та проведення слідчого експерименту на стадії досудового розслідування слідчому, а також під час судового розгляду суду не доводить його активного сприяння розкриттю злочину.

Матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що обвинувачений активно сприяв розкриттю інкримінованого йому правопорушення, а тому відповідні доводи є необгрунтованими.

Доводи представника потерпілого про ступінь тяжкості кримінального правопорушення та обставини його вчинення вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання, має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновком суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Доводи представника потерпілого про те, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття, не заслуговують на увагу, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, у матеріалах провадження наявні дані на підтвердження вчинення ОСОБА_7 зазначених дій, оскільки останній виявив критичне ставлення до своєї поведінки, вину визнав в повному обсязі, запевняв, що більше подібного не вчинить.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт чи обмеження волі з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК Україниз мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, чи призначення обвинуваченому більш суворого покарання, з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі представника потерпілого, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та представника потерпілого доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт чи обмеження волі з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з мотивів, про що наполягав в апеляційній скарзі останній, чи призначення обвинуваченому більш суворого покарання, про що наполягав в апеляційній скарзі представник потерпілого.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про істотне порушення судом першої інстанції вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд поряд з іншими питаннями повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини провадження, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Як слідує з матеріалів провадження під час судового розгляду потерпілим було заявлено цивільний позов про стягнення на його користь з ТОВ Страхова компанія Альфа-Гарант шкоду, пов`язану з пошкодженням мотоциклу у сумі 23 409,59 грн., витрати, пов`язані з діагностикою та придбанням лікарських засобів у сумі 3836,90 грн., шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого у сумі 8 000,00 грн.; відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому у сумі 591,84 грн.; шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності потерпілим у сумі 6 000,00 грн. Також потерпілий просив стягнути на його користь з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, у сумі 149 408,16 грн., франшизу за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №203613066 у розмірі 2 000,00 грн., суму оплати за проведення та складання висновку №1812/21 судового експерта (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ) від 10 грудня 2021 року у розмірі 4 000,00 грн., витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, та усі інші судові витрати, які мають бути понесені пропорційно до задоволених вимог.

Так, ч.5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи, закріплено також у ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Між тим, частково задовольняючи позовні вимоги потерпілого стосовно відшкодування завданої моральної шкоди, суд свого рішення належним чином не мотивував та не зазначив, у чому саме полягає моральна щкода, з чого виходив позивач, визначаючи її розмір, та з чого виходив суд, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню з обвинуваченого.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати на правову допомогу.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вимог потерпілого в частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд у вироку не навів обгрунтування такого рішення, не вказав матеріальний закон, на підставі якого було вирішено питання щодо позову в цій частині та не зазначив мотивів прийнятого рішення.

За таких обставин, вирок не можна визнати законним і обгрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову необхідно зібрати й дослідити певні документи та докази, надати потерпілому можливість обгрунтувати його вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, це провадження в частині вирішення цивільного позову необхідно направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б призводили до зміни чи скасування вироку, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4