ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 463/5998/18

провадження № 51-1917км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6,

прокурора ОСОБА_7

захисника (відеоконференція) ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001757, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Нововолинськ Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 309 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, а кримінальне провадження закрито.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що він, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці знайшов паперовий згорток з вмістом речовини рослинного походження зеленого кольору, який зберігав в кімнаті АДРЕСА_2.

05 липня 2018 року о 09.20 год. під час проведення огляду вказаної кімнати було виявлено та вилучено працівниками поліції вказаний вище згорток, у якому згідно з даними експертизи виявився особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, загальною масою 67,13 г.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

У касаційній скарзі прокурор вказує на незаконність судових рішень, посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, при цьому апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, що є підставою для скасування судових рішень. Просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся за лікуванням через 3 роки після скоєння кримінального правопорушення, тобто лише з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Зазначає, що судом належним чином не досліджено довідку КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» від 26 листопада 2021 року № 7093/1-18 про встановлення ОСОБА_1 діагнозу: психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин.

Вважає, що у суду не було підстав звільняти особу від кримінальної відповідальності, оскільки в довідці не зазначено про залежність ОСОБА_1 від наркотичного засобу та не встановлено йому діагноз «наркоманія».

Також прокурор у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд не перевірив його доводів, які були викладені в його апеляційній скарзі, не надав їм оцінки, а також не мотивував належним чином своє рішення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав подану скаргу.

Захисник заперечувала проти задоволення касаційної скарги.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви суду

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності відповідно до положень ч. 4 ст. 309 КК України на підставі довідкиКП «Волинський медичний центр терапії залежностей» від 26 листопада 2021року № 7093/1-18, згідно з якою ОСОБА_1 у цій установі пройшов курс стаціонарного лікування в період з 19.11.2021 до 26.11.2021 з діагнозом: психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин.

Окрім того, судом було ураховано показання ОСОБА_1 , який визнав свою вину у вчинені кримінального правопорушення та пояснив, що періодично вживав наркотичні засоби і в нього з`явилася залежність, а тому звернувся до медичної установи, де добровільно пройшов курс лікування від наркоманії.

Апеляційний суд, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, погодився із рішенням суду першої інстанції, вказавши на добровільне звернення ОСОБА_1 до лікувального закладу; наявність в обвинуваченого захворювання, пов`язаного з наркоманією (психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання наркотиків та інших психоактивних речовин), яке було встановлено під час його звернення до спеціалізованого медичного закладу.

Однак колегія суддів Верховного Суду вважає ці висновки суддів необґрунтованими з огляду на наступне.

Положеннями ч. 4 ст. 309 КК України визначено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Тобто приписи вказаної правової норми дають можливість судам застосовувати її за наявності таких умов: 1) добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію; 2) особою розпочато лікування від наркоманії. При цьому вказана норма права є імперативною та не дозволяє судам встановлювати додаткові, не визначені нею обставини для її застосування.

Таким чином, встановлення цих обставин є достатньою підставою для ухвалення рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України.

Для правильного застосування судом цієї норми права необхідно керуватися положеннями Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15 лютого 1995 року № 62/95-ВР (далі - Закон № 62/95-ВР), які містять дефініції таких понять:

добровільне лікування - лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника;

наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною;

Місцевий суд, звільняючи ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК України, з висновком якого погодився й апеляційний суд, належним чином не перевірив наявність відповідних умов.

Суди не звернули уваги на те, що в довідці, наданій КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» від 26 листопада 2021 року № 7093/1-18, зазначено, що ОСОБА_1 пройшов курс лікування в режимі денного стаціонару з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання наркотиків та інших психоактивних речовин», тобто не вказано про те, чи встановлено у нього психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною, який уособлює зміст поняття «наркоманія», і наявність якого є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК України.

Отже судами не було з`ясовано, чи дійсно ОСОБА_1 хворів на наркоманію, що встановлюється за результатами проходження медичного обстеження відповідно до вказаного Закону й Інструкції «Про порядок виявлення та постановки на облік осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини», затвердженої спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Міністерства юстиції України від 10 жовтня 1997 року № 306/680/21/66/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 листопада 1997 року за № 534/2338.

Вказане узгоджується із висновками щодо застосування норми права, передбаченої ч. 4 ст. 309 КПК, які викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі № 357/11205/19.

Колегія суддів бере до уваги усталені у правозастосуванні підходи, за якими визначається субординація нормативно-правових актів за їх юридичною силою, й звертає увагу на пріоритетність в цьому контексті положень Закону № 62/95-ВР порівняно з приписами наказу МОЗ № 297 від 08.10.1998 «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду» (далі - Наказу МОЗ № 298).

Положення Наказу МОЗ № 298 забезпечують перехід в Україні на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10) як єдиного міжнародного нормативного документу для формування системи обліку і звітності в охороні здоров`я з 01.01.1999 року, однак за своєю юридичною силою не змінюють приписи Закону № 62/95-ВР і мають використовуватись в аспекті застосовування положень ч. 4 ст. 309 КК України в частині, що їм не суперечить.

Висновок апеляційного суду про те, що діагноз, встановлений ОСОБА_1 , узгоджується з дефініцією поняття наркоманії, визначеною в ст. 1 Закону № 62/95-ВР, є непереконливим, оскільки не було встановлено, що психічні та поведінкові розлади у ОСОБА_1 зумовлені його залежністю від вживання наркотиків та/чи інших психоактивних речовин.

Крім іншого, у вказаному вище рішенні об`єднаної палати ККС ВС йдеться про те, що добровільним в контексті положень ч. 4 ст. 309 КК України потрібно вважати таке звернення особи до лікувального закладу для лікування від наркоманії, яке здійснюється за її особистою згодою, або згодою законного представника, що мало місце до моменту виходу суду першої інстанції до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у кримінальному провадженні.

Отже, достатньо тривалий період часу від дати вчинення особою інкримінованого діяння до дати звернення особи до медичного закладу, не може сам по собі безумовно вказувати на те, що таке звернення особи не було добровільним, якщо воно було вчинено за згодою особи й відбулося до виходу суду першої інстанції до нарадчої кімнати, що мало місце у цьому провадженні.

Тому доводи прокурора в тій частині, що ОСОБА_1 звернувся до лікувального закладу після спливу досить тривалого періоду часу з дати вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, що, на переконання прокурора, вказує на відсутність добровільності такого звернення з огляду усвідомлення обвинуваченим невідворотності відповідальності за вчинене, колегія суддів вбачає необґрунтованими. З огляду на це касаційна скарга прокурора має бути задоволена частково.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, ухвали суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати наведене та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам ст. 370 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року щодо ОСОБА_2 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11