Справа № 761/4002/23
Провадження № 1-кп/761/2483/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 114-2, ч.3 ст. 114-2, ч.1 ст. 436-2КК України (відомості внесенні в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000317 від 31.08.2022)

ВСТАНОВИВ

На розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке 31.08.2022 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000317, у якому ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 3 ст. 15 ч.3 ст. 114-2, ч.3 ст. 114-2, ч.1 ст. 436-2 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з огляду на підсудність даного кримінального провадження Шевченківському районному суду міста Києва, зазначив, що при складанні обвинувального акту дотримані вимоги КПК України. Також прокурором, в порядку ст. 315 КПК України, заявлено клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, обґрунтовуючи яке прокурор послався на наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування такого запобіжного заходу до ОСОБА_4 під час досудового розслідування, які не відпали та продовжують існувати на теперішній час.

Захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні заперечив щодо призначення справи до судового розгляду, з огляду на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Захисник звернув увагу, щодо необґрунтованості пред`явленого обвинувачення, вказав, що в обвинувальному акті наявні неузгодженості, сам акт не містить найменування, що прямо визначено положеннями п.1 ч. 2 ст. 291 КПК України, звинувачення ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є неналежно сформованим, що позбавляє його право належного захисту. Щодо доцільності обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про який просить прокурор - заперечив, посилаючись, що ризики вказані у клопотанні прокурора та на які посилалась сторона під час досудового розслідування є недоведеними, просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, долучив додаткові документи.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника, заперечив щодо задоволення клопотання прокурора про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, підтримав клопотання про повернення обвинувального акта.

Прокурор заперечив щодо клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта, оскільки акту у повній мірі відповідає вимогам ст. 291 КПК України, містить чітке та зрозуміле формулювання обвинувачення.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, інші матеріали кримінального провадження наявні у розпорядженні суду, заявлені стороною обвинувачення та захисту клопотання, суд на даному етапі судового провадження дійшов до таких висновків.

Угоди про визнання винуватості до суду не надходило, про її досягнення сторони кримінального провадження не повідомляли.

Підстав для закриття кримінального провадження на теперішній час судом не встановлено.

Щодо клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору суд враховує наступне. Пункт 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 291 КПК України, слід зазначити, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складових: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У свою чергу фактичні обставини викладаються так, як їх встановив прокурор за результатами досудового розслідування і які, на думку останнього, містять важливі для формулювання обвинувачення факти, що підлягають доказуванню в межах даного кримінального провадження. На підставі цього прокурор на власний розсуд здійснює кваліфікацію кримінального проступку із посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.

З цього слідує, що виклад фактичних обставин, а також здійснення правової кваліфікації кримінальних правопорушень в обвинувальному акті є дискрецією сторони обвинувачення, яка не позбавляє сторону захисту права доводити наявність інших обставин, які можуть бути витлумачені на користь обвинуваченого.

Зазначене дає підстави для вважати, що обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстави для повернення обвинувального акту прокурору відсутні.

Щодо питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, слід вказати на наступне. Від учасників судового провадження клопотань про здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні не надійшло. Також, на час підготовчого судового провадження, судом не встановлені обставини, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, які могли б бути підставою для ухвалення рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні.

У зв`язку із цим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні, з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід здійснювати у відкритому судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо складу осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, суд дійшов висновку, що кримінальне провадження належить здійснювати за обов`язкової участі прокурора, обвинуваченого та захисника.

З огляду на клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні в тому числі особливо тяжких кримінальних правопорушень та виявив бажання про колегіальний судовий розгляд, судовий розгляд необхідно здійснювати колегіально судом у складі трьох суддів.

Надаючи оцінку доводам захисника щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого органом досудового розслідування саме за ч. 3 ст. 15 ч.3 ст. 114-2, ч.3 ст. 114-2, ч.1 ст. 436-2 КК України слід виходити з наступного.

Згідно зі змістом п. 5 ч. 1 ст. 277, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється чи обвинувачується особа, здійснюється слідчим, прокурором на власний розсуд з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, які він вважав встановленими.

Тобто, здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискрецією сторони обвинувачення і ніхто не вправі змусити слідчого, прокурора її змінити. Виклад формули кваліфікації кримінального правопорушення відбувається з власних міркувань слідчого, прокурора, що не позбавляє права останніх у подальшому змінювати її, оскільки таке право гарантоване їм ст. ст. 279, 338 КПК України. Крім того, в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 368 КК України вирішення питання про те, чи містить діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, належить вирішувати суду під час ухвалення вироку.

Наведене дає підстави для висновку, що на даній стадії судового провадження оцінка відповідності кваліфікації кримінального правопорушення не здійснюється, навпаки, питання вірності кваліфікації та питання доведеності висунутого обвинувачення має вирішуватися судом за наслідком судового розгляду.

Вирішуючи питання щодо доцільності обрання на час судового провадження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить із наступного.

Так, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення у відповідності до п.2 ч.3 ст. 283 КПК України, про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду 02.02.2023 року у порядку передбаченому ст. 291 КПК України, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 відповідно до положення ч.2 ст. 42 КПК України набув статусу обвинуваченого у даному кримінальному провадженні.

В межах даного кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01.03.2023 року, в ході чого, досліджувалось питання обґрунтованості підозри повідомленої обвинуваченому з огляду на приписи КПК України.

Крім того, судом враховувались наявні ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_4 передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На думку суду, на даний час, а саме на стадії підготовчого судового провадження, не вбачається підстав для зміни чи скасування, раніше застосованого запобіжного заходу.

Таке рішення суду обґрунтовується тим що, як убачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення за ступенем тяжкості (згідно ст. 12 КК України) відносяться до особливо тяжких кримінальних правопорушень, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років.

Перелік доказів зібраних під час досудового розслідування, що наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування є вагомим, більш детальну оцінку яким суд надасть в ході судового розгляду під час вивчення змісту цих доказів, однак на даній стадії судового провадження, на думку суду цього достатньо для обрання обвинуваченому запобіжного заходу, про який йдеться у клопотання прокурора.

Зокрема, судом враховується міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення винуватості, і саме усвідомлення обвинуваченим цієї обставини, переконливо дає підстави вважати, про існування такого ризику як переховування від суду, незаконного впливу на свідків.

Характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_4 , наявність постійного місця проживання та реєстрації, не переважають можливих ризиків неправомірної його поведінки. Даних щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, який би унеможливлював його утримання у місці попереднього ув`язнення суду не надано.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення, викладені у клопотанні щодо запобіжного заходу, суд керується положенням частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до статті 132, частини четвертої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

З огляду на положення частини третьої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків та спливу строків досудового розслідування.

Відповідно до частини першої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 Кримінального процесуального кодексу України).

Водночас, в силу положень частини другої статті 42 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_4 наразі перебуває у статусі обвинуваченого, тому судом, як зазначалося вище, не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені у частині першій статті 177 Кримінального процесуального кодексу України: ризик переховування від суду та впливу на свідків, ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або можливість вчинення нового кримінального правопорушення.

Виходячи із загальних визначень вказаних понять, слід відмітити, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Так, в обґрунтування наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурор наводить наступні доводи: тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується в тому числі у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, що тяжкість інкримінованих злочинів є вагомим доводом, що збільшує ризик переховування від суду.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Крім того, прокурор посилається на ризик незаконного впливу на свідків, та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Так, після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту обвинувачений дізнався про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких, на думку сторони обвинувачення підтверджують його вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, які можуть бути допитані у судовому засіданні.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд, виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини перша та друга статті 23, стаття 224 Кримінального процесуального кодексу України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина четверта статті 95 Кримінального процесуального кодексу України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений знає як їх персональні данні, так і зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, що в свою чергу зможе перешкодити проведенню належного судового розгляду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що ризик незаконного впливу на свідків та перешкоджання провадженню іншим чином, у цьому кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, що обумовлює необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу з метою запобігання цьому ризику.

Суд вказує, що принцип змагальності, як загальна засада кримінального провадження, передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про обрання, продовження або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Харченко проти України», відповідно до якої тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля.

Враховуючи наявні ризики, суд доходить до обґрунтованого переконання, що загальносуспільний інтерес переважає інтереси обвинуваченого на особисту свободу, а тому в даному випадку запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як захід процесуального примусу, є виправданим, оскільки інші запобіжні заходи, не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях підозрюваного, не можуть їм запобігти.

Враховуючи викладені обставини, а також наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає, що клопотання прокурора про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Суд визначає максимально можливий строк дії ухвали щодо вказаного виду запобіжного заходу, передбачений статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на обсяг висунутого ОСОБА_4 обвинувачення та відповідну складність справи. При цьому відсутні підстави вважати, що зазначені прокурором ризики зникнуть протягом дії ухвали про обрання запобіжного заходу.

Також суддею враховано і високий ступінь небезпеки злочину, а тому такі обставини з урахуванням положень ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 114-2, ч.3 ст. 114-2, ч.1 ст. 436-2 КК України КК України дають підстави не визначати розмір застави, що узгоджується із приписами ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194,197,314,315-316, 369-372,376 КПК України, суд

У Х В А Л И В

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000317 від 31.08.2022 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 114-2, ч.3 ст. 114-2, ч.1 ст. 436-2 КК України, який відбудеться у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, о 14 год. 30 хв. 14 лютого 2023 року.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювати у відкритому судовому засіданні колегіально судом у складі трьох суддів, визначення складу колегії суддів здійснити, в порядку ч. 3 ст. 35 КПК України.

В судове засідання викликати прокурора, обвинуваченого та захисника.

Клопотання прокурора задовольнити.

Обрати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 09 квітня 2023 року включно.

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_1