В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 338/100/21

14 вересня 2022 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани кримінальне провадження № 0000106 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Богрівка, жителя АДРЕСА_1 , пенсіонера, з повною загальною середньою освітою, раніше не судимого, громадянина України,

та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , на час інкримінованих дій не працюючого, на час судового розгляду працівника ТзОВ «Уніплит», з базовою вищою освітою, раніше не судимого, громадянина України,

за ч.2 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заподіяли потерпілому ОСОБА_8 умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Кримінальне правопорушення скоєно за таких обставин.
Близько 08 години 00 хвилин 27 квітня 2020 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 поблизу будинку АДРЕСА_1 виник конфлікт в ході якого ОСОБА_4 наніс один удар рукою в голову ОСОБА_8 , внаслідок чого останній впав на землю.

Після того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали наносити удари ногами в різні ділянки тіла ОСОБА_8 , спричинивши потерпілому рани в ділянці правої гомілки, синці в ділянках голови та правої гомілки, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та дав показання про те, що зранку 27 квітня 2020 року він перебував у господарському приміщенні за місцем свого проживання, пораючись по господарству. В цей час він почув на подвір`ї крик. Вийшовши з приміщення, він побачив у себе на подвір`ї односельця ОСОБА_8 , який сварився з його сином ОСОБА_5 . Перепалка тривала кілька хвилин й син повідомив ОСОБА_8 , що викличе поліцію, після чого потерпілий пішов з їхнього подвір`я. Вказав, що виходячи з подвір`я ОСОБА_8 оступився і впав на бетонну доріжку. Зазначив, що жодних тілесних ушкоджень ні він, ні його син ОСОБА_8 не завдавали, а тілесні ушкодження потерпілий міг отримати під час падіння. Не вважає себе винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, просить його виправдати, а у задоволенні цивільного позову відмовити.
Не визнав своєї вини в судовому засіданні й обвинувачений ОСОБА_5 та суду пояснив, що близько 8 години 27 квітня 2020 року він був у будинку своїх батьків та приймав душ у приміщенні ванної кімнати. Почувши стукіт у вхідні двері, він одягнувся, вийшов з будинку й побачив ОСОБА_8 , який на їхньому подвір`ї викрикав. Він намагався заспокоїти ОСОБА_8 , сказав що викличе поліцію. Почувши згадку про працівників правоохоронних органів, потерпілий пішов з їхнього подвір`я. Через деякий час приїхали працівники поліції, яких він викликав, яким він розповів про конфлікт. Вважає недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи потерпілого, який містить суперечності щодо часу самої події кримінального правопорушення, а також неточності щодо прізвища потерпілого. Крім того, просить не брати до уваги показання потерпілого, який його з батьком оговорив у судовому засіданні. Також просить не брати до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки такі свідки перебувають з його батьками у неприязних відносинах у зв`язку із чим надали суду, на його погляд, неправдиві свідчення. За результатами розгляду кримінального провадження просить його виправдати, а у задоволенні цивільного позову потерпілого до нього відмовити.
Незважаючи на невизнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, їх вина повністю доводиться сукупністю досліджених у кримінальному провадженні доказів, зокрема :
- показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, що приблизно о 07 годині 30 хвилин 27 квітня 2020 року він йшов сільською дорогою в напрямку господарства свого односельця ОСОБА_11 , оскільки звідти він з іншими жителями села Луквиця їхали на роботу на бурову станцію, де він працював неофіційно. Дійшовши до господарства ОСОБА_12 , він замітив відсутність свого телефону, через що був змушений повернутися додому. Забравши телефон та повертаючись назад, по дорозі до нього зателефонувала ОСОБА_13 й сказала, що коли він йшов повз господарство ОСОБА_14 , то ОСОБА_4 висловлював погрози в його сторону через те, що він ходить по їхній дорозі. Оскільки він йшов дорогою загального користування, він вирішив повернути до ОСОБА_14 та з`ясувати причину безпідставно висловлених погроз в його сторону. Підійшовши до подвір`я ОСОБА_14 , з якого вийшов ОСОБА_15 , він почав з`ясовувати причину висловлених у свою сторону погроз. В них відбулася словесна суперечка, й у цей час до них підбіг ОСОБА_16 , який відразу наніс йому один удар кулаком у голову від чого він впав. Надалі ОСОБА_14 обидва почали наносити удари ногами в різні ділянки тіла, а після того ОСОБА_17 утримував його в лежачому положенні. Бійка тривала кілька хвилин й припинилася після того, коли до них підбіг ОСОБА_18 , який підняв його та відвів до господарства ОСОБА_12 . Внаслідок отриманих травм його боліла голова, у нього була рана на правій нозі, у зв`зку із чим він звертався за медичною допомогою. Через наявні травми він певний час не міг працювати, втративши заробіток, лікувався вдома й на придбання ліків витратив 228,10 грн. Внаслідок конфлікту та його побиття обвинуваченими йому спричинено також моральну шкоду, яку оцінює в 70000 грн. Просить його цивільний позов задовольнити й призначити обвинуваченим покарання відповідно до вимог закону;
- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що її чоловік ОСОБА_19 разом з потерпілим працював на буровій станції в їхньому селі. У чоловіка в користуванні був автомобіль УАЗ, яким він їздив на роботу, а тому зранку до них додому зходилися всі працівники бурової. Зранку 27 квітня 2020 року до них прийшов потерпілий й попросив його почекати, оскільки він був змушений повернутися по телефон, який забув вдома. Потерпілий пішов повз господарство ОСОБА_14 й через деякий час ОСОБА_16 вголос сказав, що буде бити усіх, хто буде ходити по його дорозі. Вона зателефонувала до ОСОБА_20 , повідомивши про погрози ОСОБА_4 . Через деякий час вона побачила, як потерпілий йшов повз господарство ОСОБА_14 , з якого вийшов ОСОБА_15 . Потерпілий з ОСОБА_21 почали розмовляти на підвищених тонах, тоді до них підбіг ОСОБА_16 й наніс удар кулаком в голову ОСОБА_20 . ОСОБА_20 впав на землю, на нього виліз ОСОБА_15 й почав наносити удари руками по тілу. В цей час ОСОБА_16 також наносив удари ногами по тілу потерпілого. Туди на місце конфлікту прибіг ОСОБА_18 й бійка припинилася, ОСОБА_14 залишили потерпілого та пішли до себе додому;
- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що він з потерпілим та іншими односельцями працювали на буровій станції в їхньому селі. У нього в користуванні був автомобіль УАЗ, тому зранку до них додому зходилися всі працівники бурової для подальшого доїзду на роботу. Зранку 27 квітня 2020 року до них прийшов потерпілий й попросив його почекати, оскільки він був змушений повернутися по телефон, який забув вдома. ОСОБА_20 пішов додому, а він пішов в будинок одягатися та збирати необхідні речі для роботи. Через деякий час він почув крики на вулиці, а тому вийшов на подвір`я. В цей час він побачив навпроти воріт ОСОБА_14 лежачого на землі ОСОБА_20 , якого зверху утримував та наносив удари руками ОСОБА_15 . В цей час ОСОБА_16 також наносив удари ногами по тілу потерпілого. Конфлікт припинив ОСОБА_18 , який також йшов дорогою до нього додому для виїзду на бурову;
- показаннями свідка ОСОБА_22 про те, що близько 08 години 27 квітня 2020 року він йшов до господарства ОСОБА_23 , звідки вони мали їхати на бурову станцію. Підходячи до господарства ОСОБА_14 він почув крики та побачив лежачого на землі ОСОБА_24 , якого зверху утримував ОСОБА_15 . В цей час ОСОБА_16 наносив удари ногами по тілу ОСОБА_20 . Біля вказаних осіб також була ОСОБА_25 , яка підбурювала свого чоловіка та сина до нанесення побоїв ОСОБА_20 . Він почав бігти до місця конфлікту, кричати, після чого ОСОБА_14 припинили побої ОСОБА_20 .
- відповідно до витягу з реєстру досудових розслідувань 01 травня 2020 року зареєстроване кримінальне провадження № 0000109 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та зазначено, що 30 квітня 2020 року до Богородчанського відділення поліції звернувся із заявою ОСОБА_8 та повідомив, що близько 08 години 00 хвилин 27 квітня 2020 року на вулиці Центральній в с.Луквиця в ході словесного конфлікту йому спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_4 (а.с.100);
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.04.2020 року, яким зафіксоване звернення потерпілого ОСОБА_8 про нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.102-103);
- висновком судово-медичної експертизи від 04.06.2020 року № 222, яким констатовано, що у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження : рана в ділянці правої гомілки, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, та синці в ділянках голови та правої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Враховуючи кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, можна вважати, що ОСОБА_8 було спричинено не менше трьох фізичних контактів (а.с.121).
Статтею 84 КПК передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з вимогами статті 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На переконання суду всі наведені вище докази, які були досліджені в ході судового розгляду, отримані в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку та в своїй сукупності є достатніми для твердження про винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Суд вважає належним та допустимим доказом та бере до уваги показання свідка ОСОБА_22 , які надані під час його допиту попереднім складом суду й відеозапис якого, за клопотанням сторони обвинувачення, переглянуто в судовому засіданні. Провести допит такого свідка безпосередньо в судовому засіданні виявилося неможливим внаслідок смерті ОСОБА_22 , що підтверджується інформацією Богородчанського відділу ДРАЦС (а.с.216). Здійснюючи перегляд відеозапису, суд пересвідчився, що допит свідка ОСОБА_22 під час минулого судового розгляду здійснено в присутності цих самих учасників судового провадження та з дотриманням усіх їх процесуальних прав. Крім того, про можливість використання як доказів показань свідків, що надані в минулих судових засіданнях, наголошено в постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 750/5745/15-к.
Суд вважає надані обвинуваченими показання в частині заперечення своєї вини в нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому неправдивими та розцінює їх як намагання уникнути відповідальності за вчинення ними кримінального правопорушення.
Неправдивими, на думку суду, є й показання свідка ОСОБА_25 , яка в судовому засіданні заперечила факт нанесення обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому. Такі показання свідка є, на переконання суду, намаганням виправдати в інкримінованому діянні обвинуваченого ОСОБА_4 , який є її чоловіком, та обвинуваченого ОСОБА_5 , який є її сином.
Суд вважає безпідставним твердження сторони захисту про неправдивість показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебувають з сім`єю ОСОБА_14 у неприязних відносинах та намагаються їх оговорити. З огляду на таке суд зазначає, що вказані свідки попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень. Крім того, їхні показання перевірені судом в ході розгляду кримінального провадження й в сукупності з іншими дослідженими доказами такі показання підтверджують дійсні обставини справи.
На противагу показанням обвинувачених, показання потерпілого, надані в судовому засіданні, повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , відомостями судово-медичної експертизи від 04.06.2020 року № 222 про характер та локалізацію тілесних ушкоджень, є послідовними, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності.
Суд вважає безпідставним твердження ОСОБА_5 про необхідність визнання недопустимим доказом висновоку судово-медичної експертизи від04.06.2020 року № 222, оскільки такий містить суперечності щодо часу самої події кримінального правопорушення, а також неточності щодо прізвища потерпілого.
Слід відмітити, що в другому абзаці розділу «Обставини справи» вказаного висновку СМЕ зазначено про те, що ОСОБА_8 заявив, що 27.04.2020 року близько 20.00 год в с.Луквиця йому спричинили тілесні ушкодження громадяни на ім`я ОСОБА_26 та ОСОБА_17 .
Однак в судовому засіданні як потерпілий, так і свідки вказали, що конфлікт між обвинуваченими та потерпілим стався близько 08 години 00 хвилин 27.04.2020 року, тобто в ході судового розгляду усунуто будь-які суперечності щодо часу вчинення кримінального правопорушення.
Слід також зазначити, що в абзаці 2, 3 та 4 розділу «Дані експертизи» висновку СМЕ є посилання на документи Івано-Франківської МКЛ № 1, де зазначено прізвище потерпілого « ОСОБА_27 ». Однак з долученої прокурором в судовому засіданні інформації КНП «Міська клінічна лікарня №1 Івано-Франківської міської ради» від 17.08.2022 року № 910/01-21/19 (а.с.213), а також виписки з амбулаторного журналу травмпункту (а.с.214) видно, що в Івано-Франківську міську клінічну лікарню № 1 28.04.2020 року звертався саме потерпілий ОСОБА_8 . Отже, зазначення у висновку СМЕ та інших медичних документах прізвище « ОСОБА_27 » є наслідком технічної помилки, що не дає підстави для визнання недопустимим висновку судово-медичної експертизи від 04.06.2020 року № 222.
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні відповідно до вимог ст.ст.85, 86, 94 КПК України усі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення, прийшов до висновку та вважає доведеним факт умисного заподіяння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Отже, беручи до уваги досліджені та перевірені у справі докази, суд вважає вину обвинувачених доведеною, а їхні дії кваліфікує за ч.2 ст.125 КК України яквчинення умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
При призначенні покарання обвинуваченим суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи винних, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлено.
Суд враховує, що вчинене обвинуваченими діяння відноситься до кримінальних проступків, бере до уваги їхні позитивні характеристики, а також те, що обвинувачені не мають судимості, на амбулаторному лікуванні у лікарів нарколога та психіатра вони не перебувають та за такою медичною допомогою не зверталися, є одруженими, ОСОБА_4 є пенсіонером, а ОСОБА_5 працює, має на утриманні неповнолітню дитину.
Зважаючи на обставини справи, враховуючи думку потерпілого, який має претензії до обвинувачених матеріального та морального характеру, однак не наполягає на суворому їх покаранні, суд вважає, що обидвом обвинуваченим слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу. Таке покарання, на думку суду, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.
При вирішенні заявленого потерпілим цивільного позову суд враховує те, що якраз спільними неправомірними діями підсудних спричинена шкода потерпілому, умисну форму вини під час заподіяння шкоди, а також причинний зв`язок між протиправними діями та настанням шкідливих наслідків.
Однак кожна заявлена цивільним позивачем вимога повинна бути обґрунтована належними й допустимими доказами.
Так в обґрунтування позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди надано чек від 24.08.2020 року (а.с.38) про придбання ліків (кетанов, індовазин, діклоберл, вінпоцетин, метоклопрамід) на суму 228,10 грн. Вказані медичні препарати відповідно до довідки Івано-Франківської міської клінічної лікарні № 1 від 28.04.2020 року № 2467 (а.с.36) рекомендовані ОСОБА_8 для проведення його лікування, а тому витрати на їх придбання слід солідарно стягнути з обвинувачених.
Крім того, потерпілим також заявлено вимогу про стягнення 5195,30 грн втраченого заробітку внаслідок втрати загальної працездатності.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
При цьому, позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.
Разом з тим, потерпілим не надано об`єктивних доказів того, що він був до події злочину працевлаштований та який заробіток він отримував, а також ним не надано доказів на підтвердження проміжку часу його перебування на лікуванні.
Отже у задоволенні позову в частині стягнення втраченого заробітку слід відмовити.
Беручи до уваги наведені обставини, суд вважає, що заявлений потерпілим цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає до часткового задоволення.
Вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди, суд враховує глибину моральних страждань потерпілого внаслідок фізичного болю, відчутий страх за можливість спричинення значної шкоди своєму здоров`ю, потрачений час на проведення медичної діагностики та лікування. Виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що цивільний позов у цій частині слід задовольнити також частково та стягнути в солідарному порядку з обвинувачених на користь потерпілого 10000 грн. моральної шкоди.
Отже заявлений потерпілим цивільний позов підлягає до часткового задоволення.
Запобіжні заходи під час дізнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не обиралися, з урахуванням вимог ст.176, 177 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжних заходів щодо обвинувачених.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути в солідарному порядку зОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 228,10 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1