Номер провадження: 11-кп/813/1943/22
Справа № 947/7361/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

18.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5
за участю:
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, у кримінальному провадженні №0000009 від 02.01.2022 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, українець, має повну середню освіту, офіційно не працевлаштований, раніше судимий Київським районним судом м. Одеси 27.08.2021р. за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

З матеріалів кримінального провадження, які надійшли до апеляційного суду вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000009 від 02.01.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.
Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси звернувся з клопотанням про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строку тримання під вартою посилаючись на те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України не зменшились і не відпали, останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні нового умисного тяжкого кримінального правопорушення в період іспитового строку, санкція якого передбачає позбавлення волі на тривалий строк, а тому застосування відносно обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів не забезпечить уникнення таких ризиків та виконання покладених процесуальним законом на обвинуваченого обов`язків.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2022р. продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 на строк 60 днів, із закінченням строку дії ухвали 13.11.2022р. Визначено розмір застави, як запобіжного заходу для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 49620 грн., з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, строком на 2 місяці після його звільнення. Відмовлено стороні захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт з мотивів викладених в мотивувальній частині ухвали суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, в якій просить змінити ОСОБА_6 , запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із можливим покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. В обґрунтування послався на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність обґрунтованої підозри, тоді як пред`явлена підозра ґрунтується на сумнівних показаннях свідків. Також слідством не було надано протокол слідчої дії, на підставі якого вилучались речі, а тому не відомо на якій підставі, ким та за яких обставин було проведення вилучення цих речей. Також відсутні докази наявності ризиків, передбачених ст. 177 КК України, тоді як ризики на які посилається сторона обвинувачення мають ознаки фальсифікації. Також вважає, що ОСОБА_6 було безпідставно оголошено у розшук, оскільки він не переховувався від суду, та працівники поліції йому не телефонували, до дому і на роботу не приходили.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з мотивів наведених в ній, та змінити обвинуваченому запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Водночас, при здійсненні апеляційного перегляду колегія суддів, крім норм Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінального процесуального законодавства керується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року, ст. 2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на свободу та особисту недоторканість, за яким особа може бути позбавлена свободи виключно на підставах передбачених законом, права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень Глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України, підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як вбачається з матеріалів провадження, які надійшли до суду апеляційної інстанції, Київським районним судом м. Одеси здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0000009 від 02.01.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції, у відповідності до порядку, передбаченого ст.ст. 178, 183 КПК України, врахував доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, обставини кримінального провадження, його суспільний інтерес, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 перебуваючи на волі, зможе здійснити дії на спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки він не має офіційного джерела прибутку, стійких соціальних зв`язків, фактично ухилявся від суду, перебував у розшуку, був затриманий, може незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку доведення його вини, оспорювання обвинувачення, може вчинити інші кримінальні правопорушення, виходячи з образу життя, відсутності джерела доходів, обґрунтоване обвинувачення у вчиненні нового умисного злочину в період іспитового строку.

Також судом першої інстанції, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , було враховано його особу, майновий стан, міцність його соціальних зв`язків, відсутність офіційного працевлаштування, що вказує на відсутність постійного джерела прибутку, є раніше судимим за вчинення умисного злочину, а також те, що він обвинувачується у вчиненні умисного, тяжкого кримінального правопорушення під час іспитового строку, встановленого вироком Київського районного суду м. Одеси від 27.08.2021р. Враховуючи суспільний інтерес, особу обвинуваченого, ступінь тяжкості покарання у виді позбавлення волі у разі визнання його винним, та наявність доведених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що скасування або зміна запобіжного заходу на більш м`який не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка) поєднана з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно, яке відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачене призначення покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до шести років.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Згідно усталеної позиції Європейського суду з прав людини, вирішуючи питання щодо наявності підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року (п.79) продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості".

Також в рішенні ЄСПЛ у справі "Єчюс проти Литви" (п.219) зазначено, що продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу.

Обґрунтовуючи необхідність продовження у відношенні ОСОБА_6 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка) поєднана з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно, яке відповідно до класифікації злочинів відноситься до категорії тяжких, за яке передбачене призначення покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до шести років. А також те, що ОСОБА_6 був раніше судимий за вчинення умисного злочину передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та в період призначеного судом іспитового строку знову обвинувачується у вчиненні нового умисного тяжкого злочину.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його не можливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (п.80) Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, данні про його особу, наявність ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що останній не працює, не має джерела прибутку, стійких соціальних зв`язків, ухилявся від явки в суд, перебував у розшуку, був затриманий, а тому може здійснити спроби в подальшому переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілого у кримінальному провадженні з огляду на тяжкість покарання у виді позбавлення волі яке йому загрожує, вчинити інші кримінальні правопорушення, а також те, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого умисного злочину, обвинувачується у вчиненні нового умисного тяжкого злочину, вчиненого під час дії іспитового строку, встановленого Київським районним судом м. Одеси 27.08.2021р., а тому колегія суддів вважає, що обрання йому іншого більш м`якого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою, з одночасним застосуванням альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, не зможе запобігти наведеним вище ризикам та виконання обвинуваченим покладеним на нього кримінальним процесуальним законодавством обов`язків.

На даному етапі судового розгляду апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала, доцільності змінювати йому запобіжний захід не вбачається, встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики не зменшились та продовжують існувати.
Доводи апеляційної скарги про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 185 КК України суд апеляційної інстанції до уваги не приймає оскільки на цій стадії суд не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, а не під час розгляду клопотання про застосування чи продовження запобіжного заходу.

Доводи апелянта щодо відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки наявність таких ризиків було доведено прокурором та встановлено судом першої інстанції під час судового розгляду.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою з одночасним визначенням розміру застави, оскільки обрання більш м`якого виду запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальним законодавством обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Враховуючи обсяг обвинувачення ОСОБА_6 у сукупності із тяжкістю можливого покарання, дані про його особу, наявність ознак справжнього суспільного інтересу, а також те, що на теперішній час наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави вважати, що застосування саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим. Обставин, які б свідчили про зменшення раніше встановлених ризиків, судом на даному етапі судового розгляду не встановлено.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, передбачених ч.2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь яких інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, або могли бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, матеріали провадження, які надійшли до апеляційного суду, не містять, та обвинувачений і сторона захисту не навели.

Враховуючи вище зазначене, судом апеляційної інстанції не встановлено істотних порушень положень КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Отже висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, із закінченням строку дії ухвали 13.11.2022р., з визначенням розміру застави - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали оголошено 19 жовтня 2022р.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4