Вирок
Іменем України

05.09.2022 р. Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Лівинці Кельменецького району Чернівецької області, із середньою спеціальною освітою, розлученого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого, учасника бойових дій, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця санітара 1 кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.11, 16, 49, 127, 129 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в особливий період, який триває з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд, не одержавши дозволу відповідного командира, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, о 08.00 год. 10.10.2017 року не з`явився вчасно на службу в розташування військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та ухилявся від несення військової служби по 27.11.2017 року.
Таким чином, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.
Крім цього, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 3 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.11, 16, 49, 127, 129 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в особливий період, який триває з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд, не одержавши дозволу відповідного командира, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, 21.02.2020 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка розміщена за адресою: АДРЕСА_2 , та ухилявся від несення військової служби по 19.08.2022 року, перебуваючи за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочинів. Вказав, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 та в жовтні 2017 року не з`явився вчасно на службу, оскільки його батько захворів на мікроінсульт і потребував стороннього догляду, при цьому, командування військової частини не погоджувалось його відпустити, у зв`язку з чим він прийняв самостійне рішення не йти на службу, а поїхати до батька за місцем його проживання у с. Лівинці Кельменецького району Чернівецької області, де й залишився до листопада 2017 року, повернувшись на службу 27.11.2017 року. В подальшому 21.02.2020 року самовільно залишив військову частину по сімейним обставинам, оскільки потрібно було допомагати батькам, в яких він єдиний син, та з урахуванням того, що внаслідок інсульту батько втратив зір на одне око та дуже погано бачить на інше. Враховуючи, що командування не відпускало його, він самовільно, на знак протесту покинув військову частину і поїхав додому. У серпні 2022 року добровільно з`явився до органу досудового розслідування, бажає продовжувати військову службу, на даний час у військовому комісаріаті погодив документи про продовження служби за мобілізацією в межах Чернівецької області. Про вчинене шкодує, знає, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Отже, суд вважає доведеним факт вчинення військовослужбовцем за контрактом ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, а також самовільного залишення військової частини в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчинених ним злочинів, які з урахуванням положень ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, мотив вчинення суспільно небезпечних діянь, а саме нез`явлення вчасно на війскову службу та самовільне залишення військової частини для вирішення особистих сімейних питань на противагу виконанню військового обов`язку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого, активне сприяння ним досудовому розслідуванню, а також вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин (тяжке захворювання батька), особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, злочини вчинив вперше, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, являється учасником бойових дій та брав участь в антитерористичній операції на Сході України, позитивно характеризується.
Тому, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, кількості епізодів, характеру і ступеня їх суспільної небезпеки обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. Водночас дані, які позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , в сукупності із встановленими пом`якшуючими відповідальність обставинами, дають підстави суду визначити таке покарання на рівні, ближчому до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.407 КК України.
Враховуючи наявність в діях ОСОБА_4 реальної сукупності злочинів, остаточне покарання обвинуваченому підлягає призначенню з урахуванням правил, передбачених ч.1 ст.70 КК України.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, добровільне з`явлення до правоохоронного органу, готовність відповідати за скоєне, відсутність судимостей, наявність статусу учасника бойових дій та його участь у захисті суверенітету і територіальної цілісності України при проведенні антитерористичної операції на Сході України, бажання продовжувати військову службу в умовах воєнного стану для захисту Батьківщини, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст.76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженого з метою встановлення факту його виправлення.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.
Судові витрати та речові докази у справі відсутні.
Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374, 394 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання:
-за ч.4 ст.407 КК України (по епізоду нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, крім воєнного стану) 3 (три) роки позбавлення волі;
-за ч.4 ст.407 КК України (по епізоду самовільного залишення військової частини в умовах особливого періоду, крім воєнного стану) 4 (чотири) роки позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначити остаточно ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Згідно з ч.4 ст.76 КК України нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_4 покласти на командира військової частини за місцем служби. У разі звільнення засудженого з військової служби на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.
Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1