КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/9126/21
Провадження №11-кп/824/3359/2022 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

15 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022 продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 24.10.2022 включно.
Визначено строк дії ухвали - до 24.10.2022 включно.
Суд першої інстанції своє рішення мотивував тим що, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких. На даний час залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_6 опинившись на волі, може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), і на це вказують такі обставини, як суспільно небезпечний характер протиправних дій, в яких він обвинувачується і щодо якого органами досудового розслідування висунута обґрунтована підозра (обвинувачення), а також, що обвинувачений ОСОБА_6 знаходився у розшуку по кримінальному провадженню за ст. 263 КК України; тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винними у вчинені інкримінованих злочинів. Крім того, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконно впливати на свідків, які на даний час недопитані судом, та які, відповідно до встановленого порядку дослідження доказів, будуть допитані після дослідження письмових доказів. Про допит свідків прокурор зазначив, не називаючи їх прізвищ, під час вирішення питання про порядок дослідження доказів.
Також, суд взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який не має постійного місця проживання в м. Києві, міцність соціальних зв`язків, вік та стан його здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на даній стадії не вбачає правових підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою для проходження ним військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період, та передачі ОСОБА_6 на поруки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки це негативно може вплинути на завершення судового розгляду в даному кримінальному провадження.
У зв`язку із вище викладеним, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для обрання ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, окрім того у зв`язку з тим, що дане кримінальне провадження стосується злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, суд, керуючись положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначив розмір застави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022 та постанови нову хвалу, якою обрати щодо ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді особистої поруки наступних осіб: полковника ОСОБА_10 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ; полковника ІНФОРМАЦІЯ_3 командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ; начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не відповідає вимогам закону, оскільки з одинадцяти сторінок клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, лише пів сторінки, було присвячено викладенню аргументів на користь існування ризиків зазначених у ст. 177 КПК України, але не наведено жодних обставин та аргументації на корить того, що вони не зменшилися, як того вимагає закон.
Також апелянт вказує, що при задоволенні клопотання прокурора суд першої інстанції дійшов висновку про існування ризику переховування, посилаючись на обґрунтовану підозру обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та тяжкість покарання яке йому загрожує, при визнанні винним у вчиненні інкримінованих злочинів, але слід зазначити, що ОСОБА_6 вже 1,7 років знаходиться під вартою, у зв`язку з чим ймовірність існування цього ризику є нереальною.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при обґрунтуванні ризику втечі, в своєму рішенні фактично вийшов з призумції незмінності існування ризику втечі всупереч висновків Європейського суду з прав людини, що є категорично неправильною позицією.
Апелянт вказує, що зазначаючи в ухвалі ризик існування незаконного впливу на свідків, які на даний час не допитані судом, та які будуть допитані після дослідження письмових доказів, не було взято до уваги те, що згідно обвинувального акту безпосередніми свідками кримінального правопорушення є потерпілі, а саме два працівника поліції, які вже допитані судом. Інших свідків, які б могли вказати на неправомірні дії обвинуваченого не існує. Крім того з моменту надходження обвинувального акту до суду, прокурор не зверталася з клопотанням про існування інших свідків, яких би вона хотіла допитати в судовому засіданні.
Також апелянт вказує, що в ході судового розгляду при розгляді питання про можливість застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді взяття на поруки наступними особами: полковником ОСОБА_10 начальником Кам`янець-Подільського гарнізону; полковником ОСОБА_12 командиром військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ; начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 з можливістю стати обвинуваченим до лав ВСУ в особливий період війни Росії проти нашої держави, не враховано інтереси держави та суспільний інтерес. Зокрема, апелянт зазначає, що ОСОБА_6 має палке бажання захищати свою країну, про що свідчить його клопотання до прокурора про зміну запобіжного заходу та прохання направити його до військової частини, у зв`язку з тим, що він має військові спеціальності та його допомога була б дуже важливою в цей період часу. Крім того судом не було надано належної оцінки долученим стороною захисту матеріалам звернення вище вказаних керівників військових підрозділів, де вони зобов`язувались направити ОСОБА_6 безпосередньо у військову частину.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд посилаючи на відсутність підстав для зміни запобіжного заходу у зв`язку із негативним впливом на завершення судового розгляду у даному кримінальному провадженні, не зазначив, який саме негативний вплив суд в цьому вбачає. Проте факт існування озброєної агресії вже негативно вплинув на завершення судового розгляду, а саме затримав його на 4 місяці. На погляд апелянта суд першої інстанції постави інтереси завершення цього кримінального провадження вище ніж інтереси існування самої української держави, які позначилися в тому, що всі хто має бажання і можливість повстали на захист свої країни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили застосувати запобіжний захід у виді особистої поруки, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, перевіривши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Святошинського районного суду м. Києваперебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_13 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України,ОСОБА_14 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України.

26 серпня 2022 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, і на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2022 продовженообвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 24.10.2022 .

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинувачених та захисників, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість та суспільно небезпечний характер дій, в яких він обвинувачується, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчинені інкримінованих злочинів, особу обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, його майновий стан, вік та стан здоров`я, та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який знаходився у розшуку, не має достатніх стримуючих соціальних зв`язків, не працевлаштований, тобто не має офіційного джерела доходу, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що його підзахисний вже рік і сім місяців перебуває під вартою, що виключає ймовірність ризику втечі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки знаходження обвинуваченого під вартою не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України враховуючи, не лише тяжкість злочину і покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчинені якого він обвинувачується, та даних про особу обвинуваченого, який до того ж не має постійного місця проживання в м. Києві, а й попередню поведінку ОСОБА_6 , який перебував у розшуку по кримінальному провадженню за ст. 263 КК України. При цьому твердження захисника про те, що при обґрунтуванні ризику втечі суд першої інстанції фактично вийшов з презумпції незмінності існування такого ризику, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції оцінив в сукупності всі обставини, які враховуються при вирішені питання про продовження запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку, що на даному етапі провадження, такі обставини не можуть слугувати підтвердженням належної процесуальної поведінки у даному провадженні та свідчити про зменшення встановлених ризиків кримінального провадження.
Що стосується ризику, передбаченого п. 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема шляхом незаконного впливу на свідків, то на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, даних про особу обвинуваченого, існує велика ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, в тому числі і незаконного впливати на свідків, які на даний час не допитані судом, та які, відповідно до встановленого порядку, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, будуть допитані після дослідження письмових доказів.
Твердження захисника про те, що згідно обвинувального акта безпосередніми свідками кримінального правопорушення є потерпілі, які вже допитані судом, жодним чином не спростовує необхідність дослідження судом першої інстанції всіх доказів наданих сторонами кримінального провадження, в тому числі і допиті свідків сторони обвинувачення.
Безпідставними є і посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою аргументи начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_15 , начальника Кам`янець Подільського гарнізону ОСОБА_16 , командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_17 щодо готовності, в порядку ст. 180 КПК України, взяти на поруки обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки заяви згаданих осіб були предметом розгляду в судовому засіданні та їм надано відповідну оцінку в оскаржуваному рішенні.
Поряд з цим, зважаючи на тяжкість злочинів та їх суспільну небезпеку, колегія суддів вважає, що на даний час запобіжний захід у виді особистої поруки є неспівмірним з ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.180 КПК України особиста порука полягає у наданні особам, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.
Тягар доказування обставин, що свідчать про те, що особи, які виявили бажання стати поручителями заслуговують на довіру або особливу довіру, а також обставин, що свідчать про фінансову спроможність вказаних осіб сплатити грошове стягнення у разі невиконання ними взятих на себе зобов`язань, покладається на сторону кримінального провадження, що заявила клопотання про застосування запобіжного заходу у виді поруки.
При цьому, застосування особистої поруки є ефективним, коли для обвинуваченого розрив соціальних зв`язків з поручителем або підрив його авторитету є гіршим, ніж застосування більш суворого запобіжного заходу.
З доданих до апеляційної скарги заяв про взяття на поруки вбачається, що вони є фактично однаковими за змістом та обґрунтовані тим, що ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , знають ОСОБА_6 , як жителя району, який перебуває на обліку в територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки і має військову спеціальність, їм відоме яке покарання загрожує у випадку визнання його винуватим, наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань, а також що вони зможуть забезпечити явку обвинуваченого до суду, до часу фактичного відправлення ОСОБА_6 на передову, а також після закінчення бойових дій.
Однак, до вказаних заяв не додано будь-яких доказів аналізуючи які, суд апеляційної інстанції міг зробити висновок, що вказані особи дійсно можуть позитивно впливати на поведінку обвинуваченого, а також зможуть ефективно виконати свої зобов`язання, як поручителя. Окрім того, у разі застосування запобіжного заходу у виді особистої поруки обвинувачений, звільняється з-під варти негайно після надання його поручителями визначеного зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 202 КПК України, а тому особиста присутність поручителів у судовому засіданні є обов`язковою.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що наведені прокурором ризики є необґрунтованими, колегія суддів вважає безпідставними.
Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи захисника в цій частині є неспроможними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просять захисники, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 24.10.2022 включно без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4