Справа №950/82/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1063/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Сексуальне насильство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у режимі відеоконференції у залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було продовжено обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.156, ч.4 ст.153, ч.6 ст.153, ч.1 ст.125, ч.3 ст.369, ч.1 ст.343 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави, яке обґрунтовано тим, що ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та існують.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року клопотання прокурора було задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 серпня 2022 року включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, вважаючи оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , застосувавши до нього більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що при розгляді клопотання прокурора судом було встановлено існування ризиків, які виправдовують подальше тримання під вартою ОСОБА_7 , однак, такий висновок суперечить дійсним обставинам справи та нормам ст. ст. 177, 199 КПК України. Суд мав відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення не було доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, що б виправдовувало подальше тримання під вартою обвинуваченого.

Враховуючи тривалість перебування обвинуваченого під вартою, вимоги до підстав, які зумовлюють продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу, підвищуються, і з врахуванням практики ЄСПЛ, зазначеній у рішеннях «Бузаджі проти Республіки Молдова» «Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Севастьянов проти України» строк тримання під вартою має бути продовжено на достатніх та відповідних підставах, які б виправдовували його продовження, чого в даному випадку судом зроблено не було.

Апелянт вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд зазначає про доведеність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, беручи до уваги сімейний стан обвинуваченого, відсутність підтверджених джерел доходу, наявність цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, обвинувачення у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, суворість майбутнього покарання, однак такий ризик не доведений, оскільки стороною обвинувачення жодних доказів, на підтвердження небезпеки переховування обвинуваченого чи взагалі наявності в нього таких можливостей, надано не було.

При цьому, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 було обрано 25 жовтня 2021 року, тобто, понад вісім місяців, обвинувачений перебуває під вартою, а тому, очевидною є відсутність у нього можливості працевлаштування і підстави вважати, що зазначена обставина є підтвердженням ризику переховуватись від суду, відсутні.

Крім того, апелянт вказує, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що у справі не допитані потерпілі та свідки, що дає підстави вважати, що не виключена можливість впливу обвинуваченого на цих осіб з метою надання бажаних доказів, і такий ризик існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих та свідків та дослідження їх судом. Проте, 18 січня 2022 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 та того ж дня призначено підготовче провадження, ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2022 року було призначено закрите судове засідання у кримінальному провадженні на 20 січня 2022 року, тобто, минуло вже понад п`ять місяці з моменту направлення обвинувального акту до суду, але ні свідків, ні потерпілих не було допитано. Таким чином, розгляд справи по суті судом не здійснюється, не збирається колегія суддів, не з`являються потерпілі в судові засідання, що призводить до затягування розгляду справи та безпідставного тривалого та невиправданого перебування ОСОБА_7 під вартою. Крім того, покази потерпілих, свідків зафіксовані в ході досудового розслідування, а доказів наявності погроз чи спроб впливати на них обвинуваченим, стороною обвинувачення не було надано. При цьому, обвинувачений проживає разом з дружиною та донькою з 2004 року в м. Суми, потерпіла та її законний представник проживають в іншому місці, територіально віддаленому від м. Суми, тобто, ризик перешкоджати кримінальному провадженню, досудове розслідування у якому завершено, чи вплинути на потерпілих відсутній, більше того, у обвинуваченого відсутня така можливість загалом.

Також апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що обґрунтованим є і ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, проте, в чому конкретно вбачає суд ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не зазначено, а тому, і вказаний ризик недоведений та необгрунтований.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, як зазначає апелянт, враховуючи позицію ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», має бути явна обґрунтована небезпека вчинення обвинуваченим інших правопорушень, проте, вважаючи цей ризик доведеним, суд керується лише наявністю обвинувачення, не зазначаючи про жодні інші підстави, які б свідчили про його існування.

На думку апелянта, суд мав відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення не було доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, що б виправдовувало подальше тримання під вартою обвинуваченого. Навіть за умови доведення вищезазначених ризиків, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту міг повністю їм запобігти, оскільки, не залишаючи житло цілодобово або у певний час доби, обвинувачений не міг би фізично вчинити будь-які дії, спрямовані на реалізацію ризиків, однак, як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд не розглядав можливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги - заперечував, просив ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі та врахував усталену практику ЄСПЛ та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора.

З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що у провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.156, ч.4 ст.153, ч.6 ст.153, ч.1 ст.125, ч.3 ст. 369, ч.1 ст. 343 КК України

Звертаючись до Зарічного районного суду м. Суми з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор посилався на те, що останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні вказаних злочинів та що ризики, передбачені п.п. п.п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання такого запобіжного заходу, не зменшили та існують. При цьому, прокурор вказував, що запобігти зазначеним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, неможливо, а тому, просив клопотання задовольнити.

Перевіряючи доводи поданого клопотання прокурором клопотання на предмет існування заявлених ризиків, суд дійшов вірного висновку про їх наявність, та що вони не зменшились, з врахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження.

Наявність ризику можливого переховування від органу досудового розслідування або суду, судом було встановлено з врахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого та особливо тяжкого злочинів проти статевої свободи малолітньої особи, за яке передбачено покарання у виді 15 років позбавлення волі або довічного позбавлення волі та його сімейного та майнового стану, що у свою чергу спростовує доводи апелянта про те, що вказаний ризик було встановлено виключно з врахуванням тяжкості майбутнього покарання.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до практики ЄСПЛ, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, судом було враховано що розгляд даного провадження по суті, на час розгляду клопотання, ще не розпочався, тобто, у справі не допитані ні обвинувачений, ні потерпілі, ні свідки, а тому, перебуваючи на волі, обвинувачений зможе незаконного впливати на вказаних осіб, з метою зміни їх показань на свою користь, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також, з врахуванням обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.343,369 КК України та кількості епізодів, суд вірно встановив існування ризиків, передбачених п.п.4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України і підстав для сумніву щодо правильності таких висновків колегія суддів не вбачає.

Таким чином, на спростування доводів апеляційної скарги захисника, суд, не лише з врахуванням тяжкості майбутнього покарання, а й інших обставин, обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора, оскільки продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необхідним і спрямованим саме на запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідно до практики ЄСПЛ, ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, зменшуються або перестають існувати, що має бути враховано при вирішенні питання щодо продовження строку дії такого запобіжного заходу, то зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що такі доводи були і предметом розгляду суду першої інстанції при вирішенні клопотання прокурора, і з цього приводу суд вірно зазначив, що окрім зазначеної захисником практики ЄСПЛ є і інша, відповідно до якої тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З врахуванням того, що злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, у вчиненні яких, обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_7 , становлять небезпеку для суспільства, в даному конкретному випадку суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав є виправданим продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що при прийнятті вказаного рішення судом були враховані посилання захисника на стан здоров`я обвинуваченого, про що зазначається і в апеляційній скарзі, і суд не встановив обставин, за яких ОСОБА_7 не міг би за станом здоров`я перебувати в умовах СІЗО. Таких обставин не було встановлено і колегією суддів під час апеляційного перегляду даного провадження.

Крім того, наявність дружини та доньки 2004 року народження не свідчать про те, що встановлені судом ризики зменшились або не існують, оскільки вони мали місце і раніше та не стали для ОСОБА_7 стримуючим фактором при вчиненні останнім інкримінованих злочинів.

Ті обставини, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, а розгляд провадження ще не розпочато, про що зазначає захисник у поданій апеляційній скарзі, не є тими беззаперечними обставинами, за яких продовжувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не було б підстав, і на думку колегії суддів, в даному випадку, з врахуванням фактичних обставин вчинених обвинуваченим злочинів, неможливість застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, прокурором у клопотання доведена у повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, на спростування доводів апелянта, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та дійшов вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена необхідність саме продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому, відсутність можливості у ОСОБА_7 переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом чи вчинити інше кримінальне правопорушення, про що зазначає апелянт, свідчить лише про дієвість застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, який необхідно продовжити з метою забезпечення і подальшої його належної процесуальної поведінки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена у відповідності до вимог національного законодавства та з врахуванням Європейської практики, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, у зв`язку з чим вказане судове рішення слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4