Провадження №21-з/824/29/2022.
Категорія: ст. 91 КК України, ст. 538 КПК України. Суддядоповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

16 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_5 , на вирок Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком апеляційного суду, у кримінальному провадженні, ухваленим щодо засудженого:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, який народився в м. Гребенки Полтавської області, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого до засудження, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого: 1) 20.01.1997 року Дарницьким районним судом міста Києва за ст. 141 ч. 3 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі звільнили 31.08.1998 року на підставі ст. 2 ЗУ "Про амністію" від 24.07.1998 року,

визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 142 ч. 3, 93 п.п. "а", "і" КК України та йому призначене покарання:

- за ст. 142 ч. 3 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- ст. 93 п.п. "а", "і" КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 42 КК України за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначивши покарання ОСОБА_5 у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна в тюрмі суворого режиму.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 03.04.2001 року.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі №13 державного департаменту України з питань виконання покарання.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 1 466 грн. матеріальної шкоди.

Також цим вироком вирішені питання про долю речових доказів у даному провадженні.

Засуджений ОСОБА_5 подав клопотання, в якому просить: зняти достроково судимість за вироком Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року в частині засудження його за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року; зобов`язати департамент інформаційних технологій МВС України внести відомості до персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про відсутність судимості у громадянина ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року.

В обґрунтування поданого клопотання вказує, що на теперішній час відбув 23 роки із призначеного вироком безстрокового покарання, так як вирок постановлено щодо кожного злочину окремо в індивідуальному порядку, адже кваліфікація дій за п. "а" ст. 93 КК України не охоплювалась складом передбаченого ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року злочину, тому вважає, що засудження за розбій має розглядатись індивідуально, як і кваліфікувалось індивідуально у вироку.

Зазначає, що формально відбув покарання за передбачений ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року злочин 06.04.2016 року. Вважає, що до нього застосовується ст. 89 КК України у редакції 2001 року, яка встановлює єдину умову погашення судимості у виді не вчинення нового злочину протягом 8 років, з моменту відбуття покарання 03.04.2016 року наразі із встановлених законом 8 років минуло лише 6 років.

Звертає увагу на те, що з моменту відбуття покарання 03.04.2016 року не вчинив нового злочину і вжив достатньо можливих в умовах ув`язнення заходів для усунення заподіяної злочином шкоди потерпілій, має заохочення за поведінку і трудову діяльність, що свідчить про становлення на шлях виправлення.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви Суду

Як зазначено у ч. 1 ст. 88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Згідно ст. 91 КК України якщо особа після відбуття покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці довела своє виправлення, то суд може зняти з неї судимість до закінчення строків, зазначених у статті 89 цього Кодексу.

Зняття судимості до закінчення строків, зазначених у статті 89 цього Кодексу, не допускається у випадках засудження за умисні тяжкі та особливо тяжкі, а також корупційні кримінальні правопорушення або кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією.

Зняття судимості допускається лише після закінчення не менш як половини строку погашення судимості, зазначеного у статті 89 цього Кодексу.

Відповідно вимог ст. 538 КПК України після відбуття покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі суд, який ухвалив вирок, має право розглянути питання про зняття судимості з цієї особи за її клопотанням.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року ст. ст. 142 ч. 3, 93 п.п. "а", "і" КК України в редакції 1960 року остаточно призначено покарання до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст. 87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на те, що ОСОБА_5 остаточно засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, а покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії, а отже і не можливо достроково зняти судимість, суд приходить до висновку про залишення клопотання засудженого про зняття достроково судимості без задоволення.

Керуючись ст. 91 КК України, ст.ст. 418, 419, 538, 539 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про дострокове зняття судимості за вироком Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_9 з ю б і н ОСОБА_10 . М и к о л ю ОСОБА_11 Ш р о л ь