Справа № 534/976/22
Провадження № 1-кс/534/266/22
У Х В А Л А
Іменем України

22 серпня 2022 року м. Горішні Плавні

Слідчий суддя Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_4 , його представника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000274 від 19.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про арешт майна,

у с т а н о в и в :

До Комсомольського міського суду Полтавської області звернувся прокурор Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 , із клопотанням, в якому порушує питання про накладення арешту на майно.

Необхідність застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження прокурором вмотивована тим, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000274 від 19.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України установлено, що 19.07.2022 о 15 год. 30 хв. на автодорозі у напрямку м. Горішні Плавні з с. Дмитрівка Полтавської області при перевірці документів на право керування транспортним засобом ОСОБА_4 надав працівникам поліції посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 з явними ознаками підроблення. Того ж дня у ході огляду місця події ОСОБА_4 добровільно видав працівникам поліції посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 .

Згідно з висновком експерта від 22.07.2022 СЕ-19/117-22/9713-ДД бланк вищевказаного посвідчення з вихідними типографськими даними ТОВ «Укрспецполіграфія», заповнене на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає аналогічним бланкам документів, які знаходяться у офіційному обігу, зображення захисної сітки, серії та номеру, реквізитних, внесених та вхідних типографських даних нанесено струменевим способом друку з використанням знакодрукуючого пристрою (кольорового струменевого пристрою), підпис у графі «(підпис власника)» виконаний пишучим приладом з наконечником кулькового типу, відбиток гербової печатки «Головне Управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області* ТЕХНАГЛЯД 21» нанесений контактним способом за допомогою рельєфного кліше, на час проведення дослідження, ознак, які б свідчили про внесення змін до першопочаткового змісту документа не виявлено (а.с. 11-13).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримував посвідчення тракториста-машиніста будь-якої категорії у Дніпропетровській області, у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Державний Дніпропетровський навчальний центр «Дніпроагротехсервіс» та не отримував свідоцтво про закінчення курсів з підготовки тракториста-машиніста.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор надав пояснення в судовому засіданні, просив клопотання задовольнити.
Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_4 , його представник адвокат ОСОБА_5 надали пояснення у судовому засіданні та заперечили проти задоволення клопотання прокурора.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали внесеного прокурором клопотання, матеріали кримінального провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов наступних висновків.
Згідно із вимогами ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути повернуто особі, у якої його було вилучено.
Відповідно до ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до вимог ст.167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Згідно ст.168 КПК України, вилучені в ході огляду речі є тимчасово вилученим майном, на яке, у відповідності до ст.171 КПК України, може бути накладено арешт з метою його подальшого використання під час проведення експертних досліджень та слідчих дій, унеможливлення втрати слідів злочину.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, стаття 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів та в такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у частині першій статті 98 цього Кодексу, у якій наведено визначення речових доказів, якими є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частина 5 статті 171 КПК України передбачає наступне: клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України документи є одним із процесуальних джерел доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 99 цього Кодексу, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, на підставі наданих ініціатором клопотання матеріалів, повинен з`ясовувати обставини, визначені ч.2 ст.173 КПК України, зокрема, передбачені у п. 2 вказаної частини статті КПК України, а саме: можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Це клопотання прокурора про арешт майна подано слідчому судді з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).
Слідчий суддя установив, що заява, відповідно до змісту якої ОСОБА_4 добровільно передав працівникам поліції посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 , не датована (а.с. 7). У протоколі огляду місця події від 19.07.2022 (а.с. 8) вказано, що це посвідчення оглянуто та вилучено на підставі заяви ОСОБА_4 , яке він добровільно видав. Таким чином у слідчого судді виникли розумні сумніви того, що на підставі саме цієї заяви (а.с. 7) оглянуто і вилучено посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 , докази протилежного відсутні.

Слідчий суддя установив також те, що, враховуючи, що це клопотання про арешт тимчасово вилученого майна фактично подано до Комсомольського міського суду Полтавської області 19.08.2022 після його огляду та вилучення 19.07.2022 з порушенням строку, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України.
Разом з тим слідчий суддя зауважує, що згідно з ч.1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
До того ж за змістом п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
До того ж, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Разом з тим, у цій ситуації зібрані матеріали, які долучено до клопотання, за своєю суттю залишають місце сумнівам, як наслідок, не узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».
До того ж, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права, зокрема справу «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.
До того ж, слідчий суддя переконаний, що надавши дозвіл, який сформульовано у прохальній частині письмового клопотання прокурора, не було б обмежено можливі прояви свавілля для прокурора, органів досудового розслідування, судового експерта, спеціаліста, тобто слідчий суддя припускає про недотримання принципу верховенства права (ст.ст. 7, 8 КПК України, ст.ст. 8, 129 Конституції України, п. 52 Доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) № 512/2009, Страсбург, 4 квітня 2011 року, схвалена Венеціанською комісією на 86-му пленарному засіданні, Венеція, 25-26 березня 2011, «Верховенство права» (далі також Доповідь).
Слідчий суддя звертає увагу на зазначений вище п. 52 Доповіді, у якому визначено зміст елемента правового принципу верховенства права заборона свавілля, відповідно до якого хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
З огляду на викладене, у задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовити.
Згідно з ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст.ст. 84-95, 98, 170, 171 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання прокурора Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні 0000274 від 19.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про арешт майна відмовити.

Зобов`язати уповноважених осіб ВП № 2 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області та прокурора Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області негайно повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , все тимчасово вилучене майно протоколом огляду місця події від 19.07.2022 у кримінальному провадженні №0000274 від 19.07.2022.

Копію ухвали вручити прокурору та надіслати до ВП № 2 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Слідчий суддя В`ячеслав МОРОЗОВ

Повний текст ухвали складено та проголошено 22.08.2022.