Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/3648/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 760/1180/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 152 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 152 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції враховуючи у сукупності тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_7 , вид та міру покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушеннях, дані про особу обвинуваченого, який хоча і не судимий, однак раніше притягувався до відповідальності за вчинення корисливого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, фактично офіційно не працював, не має міцних соціальних зв`язків, оскільки із сім`єю не проживає, вік та стан здоров`я, дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки існують достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду та вчиняти інші злочини.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року та застосувати до ОСОБА_7 інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, особисте зобов`язання.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що прокурором не надано суду жодного доказу того, що заявлені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою, як це передбачено вимогами кримінального процесуального закону. Більш того, як зазначає апелянт, прокурор не надав суду жодного документу, який би доводив існування обставин, які б свідчили про існування таких ризиків, як переховування ОСОБА_9 від суду чи спроба вчинення нового кримінального правопорушення. Як вважає захисник, посилання на тяжкість покарання, як на підставу для продовження тримання особи під вартою, без наявності інших обставин, є недопустимим.
Обвинувачений ОСОБА_7 , який належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду провадження, будь-яких клопотань щодо його участі у розгляді справи не подавав. З огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності обвинуваченого, інтереси якого в суді апеляційної інстанції представлені адвокатом ОСОБА_6 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційних вимог, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню з таких підстав.
За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника про наявність достатніх підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на особисте зобов`язання, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів провадження, Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 152 КК України.
Суд першої інстанції, поставивши питання про доцільність тримання обвинуваченого ОСОБА_7 від вартою та розглянувши з цього приводу клопотання сторони обвинувачення та захисту, вважав, що продовжують існувати ризики, які свідчать про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчиняти інші злочини, перешкоджати провадженню іншим чином і лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків під час судового провадження, тому постановив ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі наведені достатні мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази є сумнівними та не підтверджують причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки такі доводи не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали про продовження строків тримання під вартою. Оцінка доказів з точки зору їх належності, достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення вирішуються судом під час розгляду кримінального провадження по суті та під час апеляційного перегляду ухваленого судом вироку.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях; наявні в матеріалах провадження та проаналізовані судом в ухвалі дані про особу обвинуваченого, який хоча і не судимий, однак раніше притягувався до відповідальності за вчинення корисливого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, фактично офіційно не працював, не має міцних соціальних зв`язків, оскільки із сім`єю не проживає, вік та стан здоров`я, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчиняти інші злочини, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшилися від часу обрання запобіжного заходу і виправдовують подальше його тримання під вартою.
Обізнаність обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, з положеннями Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, що, на переконання захисника, є достатнім стримуючим фактором не вчиняти нові злочини - не може слугувати достатньою гарантією відсутності у обвинуваченого наміру переховування від суду, як і не слугувало запобіжником вчинення злочинів у даному кримінальному провадженні.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії, отже твердження апелянта про протилежне є безпідставним.
При цьому колегія суддів зважує і на те, що обвинуваченому при обранні та продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою була визначена, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 182 КПК України, застава як альтернативний запобіжний захід, розмір якої може забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та є співмірним з існуючими у даному кримінальному провадженні ризиками.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не встановила.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4