Справа № 465/2340/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/636/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001330 від 15 травня 2019 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

на розгляді Франківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження №0001330 від 15 травня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_7 , у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України.

Процесуальний прокурор ОСОБА_8 подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника, клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави до 16 вересня 2022 року
Таке рішення суд мотивував тим, що ризики передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися.

На ухвалу суду адвокат ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати, клопотання прокурора задоволити частково, обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із використанням електронного засобу контролю та встановленням процесуальних обов`язків.

Вважає, ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, такою, що не ґрунтується на обставинах справи і постановлену з порушенням процесуального закону.

Протягом тривалого часу в рамках справи процесуальні дії руху не мають, провадиться лише продовження заходів забезпечення кримінального провадження, клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому є ідентичними за змістом, обставини, які висвітлені у клопотанні не змінюються і не здійснюється переоцінка ризиків, не обґрунтовується подальше їх існування.

Твердження прокурора про намагання обвинуваченого ОСОБА_7 ухилитися від кримінальної відповідальності не знаходять свого обґрунтування будь якими доказами.

З моменту вчинення злочину у травні 2019 року до моменту затримання ОСОБА_7 29 вересня 2019 року минуло близько 4х місяців. Згідно матеріалів провадження, кримінальне переслідування відносно ОСОБА_7 без затримання і оголошення підозри було розглянуто наприкінці травня 2019 року, що знайшло своє відображення у матеріалах, які скеровувалися підрозділами, що здійснювали оперативний супровід. За весь цей період не здобуто жодного вагомого доказу, який міг би підтвердити ризик втечі ОСОБА_7 , переховування, або причетності його до інкримінованого діяння.

Ризики, передбачені ст. 177 КПК України нічим не підтверджені, в даному провадженні судом вже допитано потерпілого, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосована до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими факторами.

Апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).
Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «Ilijkov v. Bolgaria»).
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.
Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу
Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Франківського районного суд м. Львова знаходиться кримінальне провадження №0001330 від 15 травня 2019 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України.
Розглянувши заявлене в межах провадження клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився із доводами останнього та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до наступного висновку.
Вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував те, що він обвинувачується у скоєнні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі або довічного позбавлення волі.
Що стосується питання існування заявлених прокурором ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, то вказані ризики на даний час є реальними та не зменшилися.
Перевіряючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції виходить із практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росі», «Пірузян проти Вірменії», «Тирон проти Румунії»).
Окрім цього, відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).
Ураховуючи характер злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, обставини вчинення злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також стадію розгляду кримінального провадження, наявні достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на волі, він зможе переховуватися від суду, впливати на свідків, які ще не допитані судом, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, і наведеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Таким чином, на переконання колегії суддів апеляційного суду, твердження апелянта про недоведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, й обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є безпідставними та такими, що спростовуються відомостями, наявними у матеріалах справи.
З урахуванням обставин кримінального провадження, характеру вчинених злочинів та їх суспільного інтересу, саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що запобіжний захід тримання під вартою без визначення розміру застави, забезпечить виконання обвинуваченого покладених на нього процесуальних обов`язків.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Відтак, істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду відносно ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено, а тому її слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
ухвалу Франківського районного суд м. Львова від 19 липня 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001330 від 15 травня 2019 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_7 - без задоволення .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4