Справа № 204/1069/22
Провадження № 1-в/204/190/22
У Х В А Л А
21 вересня 2022 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря: ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ,
за участю захисника: ОСОБА_4 ,
засудженого: ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за заявою ОСОБА_6 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року та ухвалу (постанову) Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України,-
До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року та ухвалу (постанову) Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України. В обґрунтування заяви вказав, що 15.04.2008 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності, який набув чинності 07.05.2008 року. Цим Законом ст. 5 КК України доповнена ч. 4.Таким чином, дотримання загальних положень КК України при визначенні розміру покарання чи його зміні є необхідним. У період 1999-2000 роки санкція ст. 93 КК України в редакції 1960 року змінювалась декілька разів: до 29.12.1999 року максимальне покарання смертна кара; з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року максимальне покарання - п`ятнадцять років позбавлення волі. Виходячи з нової редакції ч. 4 ст. 5 КК України, зворотнью дію має закон, який діяв у період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, оскільки він максимально пом`якшує покарання. Відповідно до вищевказаного Закону, покарання стосовно осіб, які були засуджені до смертної кари довічного позбавлення волі за злочини, вчинені до 04.04.2000 року, мало бути пом`якшено до п`ятнадцяти років позбавлення волі. При цьому, як витікає з положень чинного кримінально-процесуального законодавства, таке пом`якшення покарання має здійснюватись судами за місцем відбування покарання. Статтями 405-1 КПК України передбачено, що звільнення від відбування покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч.2 і 3 ст. 74 КК України проводиться судом за заявою засудженого або за поданням прокурора чи органу що виконує покарання, тому він просить привести вирок Дніпропетровського обласного суду (чи ухвалу, постанову документ, яким призначено довічне позбавлення волі відносно нього у відповідність з редакцією ч. 3 ст. 5 КК України затвердженою Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Криміянально-процесуального законодавства України щодо гуманізації кримінальної відповідальності шляхом зміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі строком на максимальне покарання, у зв`язку з введенням чіткого порядку застосування найбільш м`якого кримінального закону.
В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав свою заяву, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у заяві.
Захисник в судовому засіданні в повному обсязі підтримав заяву засудженого ОСОБА_5 та просив задовольнити у повному обсязі.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви засудженого.
Представник Дніпровської УВП № 4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4,6,7(крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні),13-1,14частини першої статті 537цього Кодексу.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 тривалий час знаходиться в ДУВП № 4, а також враховуючи практику Дніпровського апеляційного суду, суд вважає, що заява засудженого підлягає розгляду Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року ОСОБА_5 був засудженим за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206-4, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п. «е» та «ж» ст. 93 КК України, на підставі ст. 42 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначене остаточне покарання у виді смертної страти у виді розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року було залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року призначене ОСОБА_5 покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року за ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206-4, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п. «е» та «ж» ст. 93, ст. 42 КК України у виді смертної кари у виді розстрілу, замінено на довічне позбавлення волі в колонії суворого режиму.
Постановою Дніпропетровського обласного суду від 11 грудня 2002 року встановлено, що строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 відраховувати з 20 серпня 1994 року.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_5 окрім злочинів, передбачених ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206-4, ст. 208, ч. 1 ст. 108 КК України також засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.19 ч.4 -93 п. «е», «ж» (ст. 93 КК України 1960 року-умисне вбивство) і йому на підставі ст.42 КК України призначено покарання у виді смертної кари-розстрілу.
При вирішенні заяви засудженого суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.
В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
Згідно ухвали Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року призначене ОСОБА_5 покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року за ст. ст.19 ч.4-93 п.п. «е», «ж», 206 ч.2, 19 ч.4-117 ч.3, 19 ч.4-118 ч.2, 19 ч.4-206 ч.2, 208, 108 ч.1, 42 КК України - смертна кара-розстріл замінено на довічне позбавлення волі. Згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2002 року, строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_5 відраховувати з 20 серпня 1994 року.
З вироку Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року вбачається, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке замінило на підставі Закону України № 1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.
З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.
Згідно ч. 4 ст. 5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_5 , а його посилання на те, що він в даний час отримав право на пом`якшення йому міри покарання на 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.
Враховуюче викладене, суд при постановленні вироку, а також ухвали про заміну покарання у виді смертної кари-розстрілу на довічне позбавлення волі щодо ОСОБА_5 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
Крім того, згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Порядок звільнення від відбуття покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням визначений ст.ст. 81,82 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Відповідно до ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст.ст.81, 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, законодавством передбачена можливість звільнення від подальшого відбуття покарання або заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому звільнення від відбуття покарання або заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Отже, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст.ст.81,82 КК України.
У той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року положення ч.1 ст.81та ч.1 ст.82 КК Українибули визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
При цьому вказаним Рішенням, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статями 81,82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції Українита цього Рішення.
Відповідно до ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За змістом рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Як вбачається з положень статей 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах. Згідно з п.97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру», призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить нормам ЄКПЛ.
ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст.3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст.3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021№6-р(II)/2021, Конституційний Суд України вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3,статті 23,частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст.3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст.3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст.3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, в тому числі, й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики.
Згідно з п.б ч.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення вжиття заходів загального характеру.
У статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
З огляду на викладене, враховуючи, що дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».
У свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЛ порушень ст.3 Конвенції.
Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений до довічного позбавлення волі після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Відповідно до ст.87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Окремо суд звертає увагу, що згідно з вимогами ст.74 КК України, зокрема, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом; особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання ; призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
В даному випадку караність діяння, вчиненого засудженим, не усунена, закон, яким би призначена міра покарання пом`якшувалась, відсутній, неконституційність призначеного покарання, як вже було зазначено вище в мотивувальній частині ухвали, Конституційним Судом не встановлювалась, що додатково свідчить про відсутність підстав приведення, зазначених засудженим рішень суду, у відповідність.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання засудженого.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.369-372, ст. ст 537, 539 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_6 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року та ухвалу (постанову) Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.
Суддя ОСОБА_1