ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/989/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/152/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 -

адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 05 липня 2022 р. в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000062 від 23 квітня 2019 р., за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , на ухвалу Козівського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2022 року,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2022 р. задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) №0000062 від 23.04.2019 відносно ОСОБА_7 , закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Даною ухвалою вирішено долю речових доказів та залишено без розгляду цивільний позов потерпілого.

Не погодившись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог зазначає, що із вказаною ухвалою не погоджується та вважає її незаконною, прийнятою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що в підготовчому судовому засіданні при розгляді клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закритті провадження обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому правопорушенні не визнав, а суд першої інстанції не встановив вини обвинуваченого у вчиненні злочину, оскільки на момент винесення ухвали судом не було досліджено всіх доказів.

Апелянт звертає увагу суду на те, що викладені в обвинувальному акті обставини є лише версією сторони обвинувачення і без дослідження доказів у справі не можна стверджувати, що такі дії реально були вчинені обвинуваченим.

Вважає, що обов`язковою умовою звільнення особи саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання на підставі ст. 49 КК України є визнання факту, що така особа вчинила кримінальне правопорушення.

Крім цього, на думку апелянта, оскарженою ухвалою порушуються права потерпілого на відшкодування йому завданої злочином шкоди, оскільки цивільній позов, поданий в порядку цивільного судочинства, звертається до винної особи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника потерпілого, яка підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, просила її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд з наведених в скарзі підстав, обвинуваченого, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, просив оскаржувану ухвалу місцевого суду залишити без змін, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, провівши судові дебати, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим КПК, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до КПК, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційні доводи апелянта про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів визнає безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно обвинувального акту 22 квітня 2019 року близько 22 години, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, водій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat», р. н. НОМЕР_1 , рухався автодорогою «Стрий Тернопіль Кропивницький Знам`янка» поза межами населеного пункту зі сторони с. Дибще Козівського району Тернопільської області у напрямку смт. Козова Козівського району Тернопільської області із одним пасажиром у салоні автомобіля.

Під час руху водій ОСОБА_7 , в порушення пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі ПДР України), керував вищевказаним транспортним засобом у стані сильного алкогольного сп`яніння (вміст етилового спирту у крові 3.01%о (проміле), а також в порушення пункту 2.3 (б, д) ПДР України не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Як наслідок, під час руху на ділянці вказаної вище автодороги, що між населеними пунктами с. Дибще та смт. Козова, водій ОСОБА_7 в порушення вимог п. 10.1 ПДР України, не переконавшись, що маневр керованим ним транспортним засобом «Volkswagen Passat» р. н. НОМЕР_1 буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вказаного автомобіля в сторону зустрічної смуги руху. Окрім цього, у порушення п. 11.3 ПДР України водій ОСОБА_7 безпідставно, не надавши перевагу у русі зустрічному автомобілю, перетнувши горизонтальну дорожню розмітку «вузька переривчаста лінія», передбачену п. 1.5 ПДР України, виїхав на смугу зустрічного руху, де в подальшому допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 із передньою правою частиною технічно справного автомобіля «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку у бік м. Бережани Тернопільської області в межах своєї смуги під керуванням ОСОБА_11 з пасажиром ОСОБА_8 на передньому пасажирському сидінні.

За таких обставин в порушення вимог п. 1.5 ч. 1 ПДР України водій ОСОБА_7 , створив небезпеку та перешкоду для руху, а також загрозу життю або здоров`ю іншим учасникам дорожнього руху, завдавши матеріальних збитків, створивши таким чином умови, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди.

Унаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Volkswagen Passat», р. н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки у вигляді закритого перелому 6-го правого ребра та забиття нирки.

Діагностована у ОСОБА_8 закрита травма грудної клітки у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 дня) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень п.п.2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995). Забиття нирки за ступенем тяжкості належить до легкого тілесного ушкодження із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше як три тижні (21 день) п.п. 2.2.1(а), 2.3.3 цих «Правил».

Тобто, порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 10.1, 11.3 ПДР України за вищевказаних обставин перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_7 органом, який проводив досудове розслідування, кваліфіковано як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто він обвинувачується у скоєнні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України на час його вчинення відноситься до нетяжкого злочину.

Початком перебігу строку давності є день, коли злочин був вчинений, тобто, згідно обвинувального акту 22.04.2019.

Статтею 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

На момент розгляду місцевим судом кримінального провадження щодо ОСОБА_7 закінчився передбачений законом строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за указаний злочин.

Зважаючи на це, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке в судовому засіданні 04 травня 2022 року підтримав обвинувачений та надав свою згоду на звільнення на підставі, передбаченій ст. 49 КК.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання захисника, обґрунтовано звільнив його від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.

При цьому суд відповідно до ст. 372 КПК зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, яке інкримінувалося ОСОБА_7 ; суть питання, що вирішується ухвалою; встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких місцевий суд виходив при постановленні свого рішення.

Зокрема, суд зазначив, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин 22 квітня 2019 року, до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів не притягувався, від явки до органів слідства, прокуратури та суду не ухилявся, а строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вказаний злочин не зупинявся і не переривався, обвинувачений не заперечував проти застосування до нього звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Тобто суд установив усі обставини, необхідні для вирішення вказаного питання, і дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження щодо нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що невизнання обвинуваченим своєї вини та заперечення факту вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, позбавляло суд першої інстанції можливості звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та закрити кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, є необґрунтованими з огляду на нижченаведене.

За змістом статей 284 - 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на ці положення закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Покликання представника потерпілого на те, що внаслідок закриття кримінального провадження на вищезазначених підставах та залишення без розгляду цивільного позову потерпілого було порушено його право на отримання відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди необґрунтоване, оскільки звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності згідно ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє потерпілого ОСОБА_8 можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна із подальшими змінами.

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги й правових підстав для скасування судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Козівського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2022 року, без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_______________ _______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3