Номер провадження: 11-кп/813/1231/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , діючого в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2022 року у кримінальному провадженні №0000756, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.152 КК України,
установив
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2022 року під час судового розгляду було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.152 КК України терміном на 60 діб, тобто до 21.05.2022 року, без визначення застави.
Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.
Вимоги, наведені в апеляційної скарги та узагальнення доводів особи яка її подала
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд не врахував відсутність судимостей у обвинуваченого; наявність у нього постійного місця проживання, окремого від потерпілої, наявності у нього матері похилого віку, яка потребує догляду; відсутність ризиків.
Позиції учасників судового провадження
Згідно із ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
За таких обставин, відповідно до положень ст. 107 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.
Мотиви апеляційного суду
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч.2 ст. 152 КК України, в рамках кримінального провадження №0000756, внесеного до ЄРДР 20.07.2021 року.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу, згідно положень ч. 2 ст. 331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).
Переглядаючи оскаржену ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги захисника, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання ним процесуальних обов`язків.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, про необґрунтованість пред`явленого обвинувачення та отримання доказів у вказаному кримінальному провадженні з порушенням діючих норм КПК України, апеляційний суд зауважує, що на цьому етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, оскільки винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження обвинуваченого про безпідставність обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Перевіряючи обґрунтування висновків суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду чи незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
З огляду на обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а саме незаконне позбавлення волі, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань (ч.2 ст. 146 КК України) та вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), вчинене щодо подружжя (ч.2 ст. 152 КК України), зважаючи на його тяжкості та суспільну небезпечність, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк до 10 років), апеляційний суд вважає, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.
Крім того, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, апеляційний суд виходив із встановленого КПК України порядку отримання показань від потерпілих та свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та дійшов висновку про те, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань потерпілої та свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.
Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність міцних соціальних зв`язків, зокрема матері похилого віку, про наявність місця проживання, апеляційний суд приймає їх до уваги, проте зазначає, що вказані обставини не зменшують ризики, встановлені судом, та не дають достатніх підстав вважати, що зазначений соціальний фактор в умовах притягнення до кримінальної відповідальності, буде мати стримуючи дію та сприятиме зменшенню існуючих ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання стосовно продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до положень п. 1) ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін, як законна та обґрунтована.
Керуючись ст.ст. 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , діючого в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2022 року у кримінальному провадженні №0000756, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.152 КК України - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4