Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3765/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілих ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 04 серпня 2022 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 , задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в на строк 60 днів, тобто до 02 жовтня 2022 року, включно, без за внесення застави.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 . Звертає увагу, що суд допустив неповноту судового розгляду, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судове рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте із недотриманням норм кримінального та кримінального процесуального законодавства України. Так, клопотання про продовження строку було подане з порушенням вимог ст.315 КПК України. Зазначає, що на стадії підготовчого судового засідання суд розглядає виключно питання обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого, а не його продовженням. Клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.199 КПК України, а тому суд був зобов`язаний відмовити у його задоволенні. Звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчим суддею встановлено наявність лише одного ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме ризику переховування від органу досудового розслідування та/або суду, яким і було обґрунтовано необхідність продовження строку дії запобіжного заходу на 1 місяць, що було підтверджено ухвалою Житомирського апеляційного суду від 11.07.2022 у справі № 296/3531/22. Зазначає, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, є неправомірним. Крім того, клопотання та, як наслідок, ухвала не містять викладу обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, як і обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. При цьому, звертає увагу на те, що зміна застосованого до ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту із носінням електронного засобу контролю, за адресою проживання останнього в м. Київ повністю нівелює ризик переховування від суду та виключить можливість будь-якого впливу на свідків, що проживають у м.Радомишль. Наголошує, що прокурором не доведено (не надано жодного доказу) того, що існує обґрунтована підозра (обґрунтоване обвинувачення) щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_11 , який перебував на місці події, що мала місце 07.03.2022, з метою - встановлення факту відсутності ризику переховування від органу досудового розслідування та суду з огляду на поведінку його підзахисного після інкримінованої йому події. Звертає увагу на грубе порушення процедури висунення обвинувачення, а саме в процесі притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності до останнього була застосована неналежна правова процедура, що свідчить про не набуття ним статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000044 від 07.03.2022 (відсутність обґрунтованого обвинувачення). Наголошує, що кримінальне провадження, в якому б розслідувались інкриміновані ОСОБА_10 кримінальні правопорушення, не існувало (не було зареєстроване у ЄРДР) в об`єктивній реальності станом на момент притягнення останнього до кримінальної відповідальності. Наголошує, що станом на час вручення ОСОБА_10 письмового повідомлення про підозру у нібито у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000044 від 07.03.2022, постанови про визначення групи слідчих у такому провадженні не могло існувати. В свою чергу, вважає, що здобуті органом досудового розслідування докази вказують на невинуватість ОСОБА_10 . Зазначає, що у суду першої інстанції були відсутні процесуальні документи та докази, які б дозволяли б прийняти рішення про продовження застосування щодо ОСОБА_10 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що свідчить про безпідставність та незаконність оскаржуваного рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Так, згідно з вимогами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

В силу вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як убачається з матеріалів судового провадження №296/3765/22, за результатами підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні №0000044 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції, фактично вирішуючи питання про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у цьому провадженні та інших рішень, пов`язаних із підготовкою до судового розгляду, задовольнив клопотання прокурора та продовжив, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В свою чергу, на стадії досудового розслідування, було продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07.08.2022 (ухвала слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 29.06.2022 (а.п.46)).

Апеляційний суд вважає, що з врахуванням вище наведених обставин, аналізуючи в сукупності норми КПК, вирішення судом у підготовчому судовому засіданні 04 серпня 2022 року за клопотанням прокурора питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого (а не обрання запобіжного заходу) не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тобто таким, що є безумовною підставою для скасування оскарженого рішення. Апеляційні посилання захисника в цій частині є безпідставними.

На думку апеляційного суду подане клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Обґрунтованих доводів протилежного стороною захисту суду апеляційної інстанції не надано.
У відповідності до матеріалів провадження (заперечення захисника ОСОБА_8 на клопотання прокурора та його ж клопотання про зміну запобіжного заходу, а.п.53-77), журналу судового засідання від 04.08.2022 (а.п.161-173), сторона захисту була належним чином обізнана зі змістом клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, була готова до розгляду даного питання, висловлювала свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора, викладених в цьому клопотанні.
Крім того, в судовому засіданні (04.08.2022) було розглянуто й письмове клопотання захисника ОСОБА_8 , підтримане обвинуваченим ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу останньому з тримання під вартою на домашній арешт. При цьому, судом було з`ясовано і відповідні думки інших учасників провадження, як щодо клопотання прокурора, так і сторони захисту, зокрема, потерпілою стороною та представником потерпілих беззаперечно підтримано подане прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, та їх заперечення щодо обрання останньому більш м`якої міри запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та доводи обвинуваченого та його захисника, щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання, як прокурора, так і захисника, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати факт, що ОСОБА_10 обвинувачується у кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 п.2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 2 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, тобто, у вчиненні тяжкого та особливо тяжких кримінальних правопорушень, санкція яких передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Одночасно, апеляційний суд за результатами судового розгляду провадження, вбачає наявність ризику впливу на потерпілих та свідків (встановлено слідчим суддею). При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Крім того, судом апеляційної інстанції було заслухано пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 , однак, переконливих гарантій добросовісної поведінки останнього (беззаперечне та стале дотримання ним відповідних процесуальних обов`язків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі й при застосуванні домашнього арешту) на вказаній стадії кримінального процесу, апеляційним судом не встановлено.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_10 має зареєстроване місце поживання, має подяки, та позитивні характеристики, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Апеляційний суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 04 серпня 2022 року, якою продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 02 жовтня 2022 року, включно, без внесення застави, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: