ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2220/22 Справа № 205/3890/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0001058 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року ОСОБА_8 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15 вересня 2022 року.
В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції зазначив, щостороною обвинувачення були доведені ризики, передбачені п. п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідка ОСОБА_9 , який ще не допитаний в судовому засіданні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, виходячи з наступного.
Обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку. Крім цього суд вказав, що дане кримінальне правопорушення було вчинено в період знаходження на розгляді в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська обвинувального акту відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України, а тому існує ризик продовження вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.
При цьому, суд відповідно до ст. 178 КПК України також врахував тяжкість покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років з конфіскацією майна або без такої, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину та не вбачає іншої можливості запобігти ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду у інший спосіб, ніж тримання його під вартою.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Так, обвинувачений зазначає, що на даний час він одружений, має неповнолітню доньку, з місця проживання, де мешкає у своєї родички та з місця роботи характеризується позитивно. У випадку застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, буде працевлаштованим.
Крім цього обвинувачений вказує, що в місцях позбавлення волі він перебуває довгий час, а саме 2 роки 3 місяці, у зв`язку з чим у нього погіршився стан здоров`я.
Також, ОСОБА_8 акцентує, що прокурор на момент розгляду кримінального провадження не навів жодних доказів, щодо вчинення ним злочину, а суд першої інстанції при цьому розглядає справу одностороннє, не беручи до уваги його невиновність у вказаному діянні.
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 також не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час, а саме: з 22:00 години до 06:00 години, за адресою: АДРЕСА_1 , з покладанням процесуальних обов`язків.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не звернув увагу, що стороною обвинувачення не було доведено такого ризику, як переховування від суду та не надано доказів про наявність у обвинуваченого негативної репутації.
Стосовно тиску на потерпілого, свідків - сторона захисту стверджує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні такі дані, які б вказували на вищевказане.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 захисник наголошує, що жодних підтверджень, свідчень, доказів, що обвинувачений планує вчинити злочин - не надано.
Просить звернути увагу колегію суду на наступне. Так, обвинувачений має: неповнолітню доньку, яка потребує його увагу; родина потребує фінансової допомоги; з місця проживання та роботи ОСОБА_8 характеризується позитивно; суду першої інстанції були надані гарантії працевлаштування обвинуваченого; потерпілий та свідки - допитані, окрім свідка ОСОБА_10 , оскільки останній знаходиться у розшуку; надана довідка з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська про те, що ОСОБА_8 невідомі випадки порушення запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Також зазначає про те, обвинувачений утримується під вартою 26 місяців, натомість прокурором у своєму клопотанні, не було зазначено нових доказів, які б вказували, що ОСОБА_8 необхідно застосувати саме вказаний вид запобіжного заходу.
Посилається також на те, що обвинувачений тримається у неналежних умовах, що вказує на ознаки катування.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги і з підстав, зазначених в них просили їх задовольнити.
Прокурор вважав, що вказані апеляційні скарги не підлягають задоволення та просив ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року - залишити без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 були дотриманні в повній мірі.
В провадженні Ленінського районного суду міста Дніпропетровська перебувають матеріали кримінального провадження № 0001058, щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК України.
З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 19 липня 2022 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 з тих підстав, що на даний час ризики передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування ризиків передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідка ОСОБА_9 , який не допитаний на даний час, а також вчинити інші кримінальні правопорушення.
Крім того, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України також врахував тяжкість покарання у виді позбавлення на строк від 8 років до 12 років з конфіскацією майна, або без такої, а також дані про особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку. Також судом було враховано, що кримінальне правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_8 було вчинено в період знаходження на розгляді в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська обвинувального акта відносно нього за ч. 2 ст. 186 КК України, а тому прийшов до висновку, що існує ризик продовження вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.
Цей висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо ОСОБА_8 обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такі ризики існують.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.
Тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
При цьому слід зазначити, що судом розглянута можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, а саме, домашній арешт.
Щодо доводів захисника про те, що до клопотання прокурора не надано доказів неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу - домашнього арешту, а також, що в клопотанні відсутні обґрунтування ризиків є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 відповідає вимогам ч. 3 ст. 199 КПК України, так як в ньому, в тому числі, зазначені обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.
Щодо посилання захисника в апеляційній скарзі про те, що сторона обвинувачення не дає на обґрунтування існування ризиків, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на те, що суд при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_8 дії запобіжного заходу кожного разу перевіряє наявність тих чи інших ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також чи зменшились ризики, на підставі яких був обраний запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, про що свідчить надана оцінка в ухвалі суду першої інстанції.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про те, що обвинувачений одружений, має неповнолітню доньку, яка потребує його увагу, родину, яка потребує фінансової допомоги, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, гарантії працевлаштування обвинуваченого у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апеляційний суд вказані обставини та особу обвинуваченого враховує в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_8 обвинувачується, можливу міру покарання, судом першої інстанції було обґрунтовано продовжено щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Твердження захисника та обвинуваченого в апеляційних скаргах про те, що до ОСОБА_8 може бути застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, у зв`язку з тим, що за нього може поручитися його родичка, яка надає йому постійне місце проживання у м. Дніпрі, то колегія суддів вважає його таким, що не зменшує заявленим ризикам, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, під час якого відносно ОСОБА_8 в провадженні Кіровського районного суду міста Дніпропетровська перебував обвинувальний акт за ч. 2 ст. 186 КК України.
Не заслуговують на увагу й твердження обвинуваченого та захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_11 перебуває у місцях позбавлення волі, де стан приміщення є незадовільним, відсутні певні предмети для побуту, повсякденного використання, оскільки дане питання відноситься до компетенції адміністрації установи, в якій перебуває особа: підозрюваний, обвинувачений, засуджений.
Щодо погіршення стану здоров`я ОСОБА_11 під час перебування ним у слідчому ізоляторі, то ці обставини не підтверджені відповідними доказами, а не в суді першої інстанції, а не під час слухання матеріалів контрольного провадження в суді апеляційної інстанції.
Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_8 довгий час, а саме 2 роки 3 місяці перебуває під вартою, не є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу, оскільки встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також у зв`язку із введенням воєнного стану.
Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява № 28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Будь-яких порушень КПК України при постановлені оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4