Справа №150/80/20
Провадження по справі №1-кп/150/3/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2022 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 (дистанційно),
обвинуваченого ОСОБА_4 (дистанційно),
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 (дистанційно),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференцзв`язку між Чернівецьким районним судом Вінницької області, Могилів Подільським міськрайонним судом Вінницької області за участі прокурора ОСОБА_3 , ДУ «Вінницька УВП (№1)» за участі обвинуваченого ОСОБА_4 та Томашпільським районним судом Вінницької області за участі адвоката ОСОБА_5 матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000115 від 21.12.2019 року про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мазурівка Могилів Подільського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше неодноразово судимого:
- 27.02.2002 вироком Чернівецького районного суду Вінницької області за ч.5 ст.185, ч.1 ст.396, ст.395, ст.70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 11.11.2008 вироком Чернівецького районного суду Вінницької області за ч.1 ст.122, ч.1 ст.129, ст.70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, в силу ст.ст.71, 81 КК України приєднано 1 рік позбавлення волі за вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 27.02.2002 до 7 років позбавлення волі;
- 03.07.2012 вироком Чернівецького районного суду Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України, приєднано частину покарання по вироку Чернівецького районного суду Вінницької області від 11.11.2018 до 2 років 2 місяців позбавлення волі;
- 18.12.2014 вироком Чернівецького районного суду Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з призначенням 3 років іспитового строку;
- 21.04.2015 згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області направлений для відбування основного покарання у виді 4 років позбавлення волі; - 02.11.2017 згідно ухвали Крижопільського районного суду звільнено від відбування покарання на підставі ст.3 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016,
за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

20.12.2019 близько 13 год. 20 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить його тітці ОСОБА_6 , де тимчасово проживав, вирішив таємно викрасти грошові кошти останньої.
Виконуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, скориставшись зайнятістю по господарству власниці, у житловому будинку вищевказаного домоволодіння, відшукав ключ від навісного замка скрині, після чого пішов до господарської будівлі, де відчинивши скриню, відшукав у ній скляну трьохлітрову банку із грошовими коштами. В цей час до приміщення зайшла власниця грошових коштів ОСОБА_6 , помітивши яку ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його дії стали відкритими, ігноруючи це, схопив частину грошових коштів в сумі 10900,00 гривень та побіг до житлового будинку, де розпорядився викраденим приховавши під тумбою на веранді помешкання.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, вчинений повторно.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та показав, що звільнившись з місць позбавлення волі тимчасово проживав у своєї тітки ОСОБА_6 . Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаючи де тітка зберігала свої заощадження та скориставшись зайнятістю тітки, в будинку де проживав взяв ключ від скрині і пішов до нежитлового будинку, який знаходився на території даного домоволодіння. Зайшов до вказаного будинку через відкриті двері в кімнату, де стоїть скриня, відкрив скриню ключем, який був в іншій житловій хаті в шухляді, витягнув з неї трьохлітрову банку з грошима, яка була закрита капроновою кришкою. Відкрив кришку банки, звідки дістав гроші і сховав їх під светер, банку поставив під стіл. В цей час до кімнати зайшла тітка і спитала «Ти вже справився?». ОСОБА_4 стояв до тітки спиною, після цього швидко вийшов з нежитлової будівлі на подвір`я і вподальшому зайшов в житловий будинок, де проживав, та сховав гроші під тумбою на веранді. У вчиненному щиро кається, просить пробачення за свої вчинки та просить суд призначити йому мінімальне покарання.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується дослідженними судом доказами:
- показами потерпілої ОСОБА_6 , яка показала, що у день вчинення злочину ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, пішов в бік нежилої будівлі, вона пішла за ним. Зайшовши до кімнати побачила відкриту скриню і як ОСОБА_4 , який стояв до неї плечима і брав з банки гроші, а банку поставив на підлогу. Вона йому сказала «Ти вже справився?», після цого ОСОБА_4 не повертаючись до неї, сховав гроші під кофту і вийшов з кімнати. Зазначила, що бачила процесс як ОСОБА_4 брав гроші і ставив їх під кофту. Грошові кошти ним викрадено в сумі 10900 грн.;
- показами свідка ОСОБА_7 , який суду показав, що був понятим під час проведення слідчого експерименту з обвинуваченим, під час якого ОСОБА_4 за участі адвоката, потерпілої добровільно розказував і показував як він викрадав кошти тітки ОСОБА_6 на території належного їй домоволодіння. Зазначив, що правдивість обставин, викладених в протоколі проведення слідчого експерименту підтвердив своїм підписом в ньому, жодних скарг на дії слідчого не було;
- витягом з ЄРДР кримінального провадження №0000115, з якого вбачається, що 20.12.2019 до Чернівецького відділення поліції Могилі-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області поступило повідомлення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що 20.12.2019 ОСОБА_4 проник до нежитлового будинку її домоволодіння, звідки скоїв крадіжку грошових коштів (том 1 а.к.п.160);
- заявою ОСОБА_6 від 20.12.2019 про викрадення у неї ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 10900 грн. (том 1 а.к.п.161);
- протоколом огляду від 20.12.2019 з фототаблицями до нього, проведеного в присутності понятих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за участю власника приміщення ОСОБА_6 , в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого проведено огляд місця події, а також виявлення та вилучення п`яти слідів капілярних візерунків пальців рук, з яких чотири сліди із поверхні скляної трьохлітрової банки із грошима в сумі 19400 грн., що знаходилась у нежитловому будинку домоволодіння, один слід з внутрішньої поверхні вхідних дверей, а саме, правої половини; один запаховий слід з внутрішньої сторони міжкімнатних дверей із поверхні ручки нежитлового будинку; грошові кошти в сумі 10900 грн., виявлених на веранді житлового будинку домоволодіння (том 1 а.к.п. 170-171; 174-182);
- протоколом огляду від 21.12.2019 з фототаблицями до нього, проведеного в присутності понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , під час якого проведено огляд речових доказів грошових коштів в сумі 10900 грн. (том 1 а.к.п.185, 186-203);
- розпискою ОСОБА_6 від 21.12.2019 року про отримання на власне зберігання належних їй грошових коштів в сумі 10900 грн. (том 1 а.к.п. 204);
- висновком дактилоскопічної експертизи №63 від 07.02.2020, відповідно до якого вилучений із скляної банки слід пальця руки розмірами 28х18мм, залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_4 (том 1 а.к.п. 224-233);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 01.02.2020 з підозрюваним ОСОБА_4 , за участю адвоката ОСОБА_12 в присутності понятих ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , який проводився в житловому будинку, належному до нього господарських приміщень на території господарства за місцем проживання ОСОБА_6 , що розміщується по АДРЕСА_3 , та оглянутим в судовому засіданні диском із відеозаписом слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_4 в добровільному порядку розповів присутнім особам при проведенні слідчої дії про те, як він здійснив злочин, місце та спосіб вчинення злочину, при яких обставинах тощо. Так, обвинувачений ОСОБА_4 під час даної слідчої дії достеменно вказав місце та спосіб вчинення злочину, зокрема, зазначив, що ОСОБА_6 зайшла до кімнати нежитлового будинку під час того, як ОСОБА_4 діставав з трьохлітрової банки правою рукою жменю грошей, лівою рукою закривав банку кришкою і поклав на землю по ліву строну стола. Відстань між особами була близько одного метра. Після чого ОСОБА_4 від неї відвернувся спиною і помістив руку з грошима за пазуху під светер, витягнув руку з під светра, після чого направився до житлового будинку. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що тітка ОСОБА_6 бачила гроші в руці та сказала, щоб той поставив їх на місце (том 1 а.к.п.236-238, 239).
З показів ОСОБА_4 , наданих під час проведення слідчого експерименту, вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 стояла від нього на відстані близько одного метра, бачила відкриту скриню, трьохлітрову банку на столі, яку обвинувачений закривав і вподальшому поставив біля столу, грошові кошти в його руці, і сказала, щоб він поставив їх на місце. З показів потерпілої також вбачається, що вона бачила відкриту скриню, де вона зберігала свої заощадження в трьохлітровій скляній банці, бачила як ОСОБА_4 витягував гроші з банки, а банку поставив на підлогу під стіл.
Потерпіла ОСОБА_6 розуміла протиправність дій обвинуваченого, а обвинувачений ОСОБА_4 , у свою чергу, усвідомлював той факт, що викрадення фактично відбувається у присутності інших осіб, які про це знають і розуміють протиправний характер його дій, що в судовому засіданні підтверджується показами потерпілої та не заперечується обвинуваченим ОСОБА_4 .
Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009року, крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Грабіж слід вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009року.
Суд констатує, що умисел ОСОБА_4 початково був спрямований на таємне викрадення майна тітки, однак, його дії були виявлені потерпілою і усвідомлюючи це, продовжені обвинуваченим з метою заволодіння майном, відтак, підлягають кваліфікації як грабіж.
Оцінюючи вищезазначені докази, суд приходить висновку, що всі вони належні, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом. Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину за ч.2 ст.186 КК України, поза розумним сумнівом доведена в повному обсязі і знайшла своє підтвердження у судовому засіданні.
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України грабіж, тобто, відкрите викрадення чужого майна, вчинений повторно.
Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України).
Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними злочинними діями посягнув на приватну власність ОСОБА_6 , яка є непорушною.
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року, №10, звернуто увагу на те, що у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.211.2007 р.).
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений ОСОБА_4 .
Застосовуючи відносно ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд має на меті покарати винного, що необхідно для захисту суспільства і досягнення достатньої та справедливої сатисфакції потерпілої особи і суспільства в цілому.
Призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на певний строк спричинить йому певні моральні страждання, ганьбу і сором, що є невід`ємною частиною здійснення кари, залишить сліди в їх свідомості й сприятиме тому, щоб він усвідомив та спокутував свою вину перед потерпілою та суспільством.
Крім того, обираючи ОСОБА_4 зазначене покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд переконаний в тому, що шляхом активного примусового впливу на свідомість останнього, буде внесено корективи в його соціально психологічні властивості, нейтралізовано негативні, криміногенні настанови, що змусить їх додержуватися положень кримінального закону, виробить законослухняність та позбавить його можливості знову вчиняти злочини.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного: по місцю проживання характеризується негативно; раніше неодноразово судимий; наявність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття; наявність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , у відповідності до положень ст. 67 КК України вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку.
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, наявність передбачених ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання та відсутність передбачених ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням особи винного ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що задля досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у вигляді позбавлення волі з ізоляцією від суспільства та зарахування у відповідності до ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_4 попереднього ув`язнення з часу затримання 01.02.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 08.06.2022 року продовжено дію застосованого обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів, із строком дії ухвали суду по 06.08.2022 року включно.
При вирішенні, згідно із п.2 ч.4 ст.374 КПК України, питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд керується тим, що даним вироком суду визнається доведеним обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні тяжкого злочину та йому призначається покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу, суд із врахуванням вищенаведеного вважає, що запобіжний захід відносно обвинуваченого до набрання вироком законної сили змін не потребує.
Питання про долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.
Відповідно до положень статті 118 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів являються процесуальними витратами.
Частиною 2 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Із врахуванням вище зазначеного, суд в силу положень ст., ст.118, 124 КПК України приходить до висновку, що процесуальні витрати по справі, пов`язані з проведенням судово - дактилоскопічної та судово біологічної експертиз на загальну суму 2285 (дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) гривень 98 копійок, підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави, оскільки їх розмір та підстава підтверджуються матеріалами кримінального провадження (том 1 а.к.п. 208, 223).
Цивільний позов потерпілою особою не заявлено.
Керуючись ст., ст.373, 374 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування ОСОБА_4 покарання термін попереднього ув`язнення з 01 лютого 2020 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_4 - залишити незмінним.
Речові докази:
- грошові кошти в сумі 10900 грн. залишити у володінні потерпілої ОСОБА_6 , якій вони були передані на зберігання.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів, у зв`язку з проведенням судово - дактилоскопічної експертизи у розмірі 785 (сімсот вісімдесят п`ять) гривень 05 копійок, а також судово біологічної експертизи у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 93 копійки, а всього на загальну суму 2285 (дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) гривень 98 копійок.
На вирок суду може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в суді, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

СУДДЯ: ОСОБА_14