Справа № 734/2211/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/358/22
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові, в режимі відеоконференції, матеріали судового провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 травня 2022 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

У С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 травня 2022 року обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 23 липня 2022 року.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою суд обґрунтував свої висновки тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати. Інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить належного виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

В апеляційних скаргах, які є аналогічними за змістом, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просили скасувати ухвалу суду та відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що зі змісту ст. ст. 331, 199, 315 КПК України, слідує, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду під час судового розгляду з клопотанням про продовження запобіжного заходу, а суд не наділений повноваженнями розгляду вказаного клопотання в порядку ст. 331 КПК України.

Вказують, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. ст. 184, 177 КПК України, так як у клопотанні відсутній короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, а також клопотання не містить жодних додатків, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання. На думку сторони захисту, вказані недолі позбавляють суд встановити наявність обґрунтованої підозри, що є обов`язковим.

Крім того, суд, на порушення вимог ст. 193 КПК України, відхилив клопотання сторони захисту про роз`яснення обвинуваченим прав, передбачених частиною 2 вказаної статті.

Суд, в порушення вимог ст. 193 КПК України, проігнорував клопотання сторони захисту стосовно дослідження речових доказів, документів, виклику і допиту свідків, на показання яких посилається прокурор як на доказ обґрунтованості підозри. Вказані обставини свідчать про неповноту судового розгляду та є підставою для скасування судового рішення.

Також просять дослідити обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінального правопорушення, а також інші докази, які вказані в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідача, обвинувачених та їх захисників, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Ухвалами слідчих суддів до підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час досудового слідства застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався ухвалами суду.

За змістом ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Апеляційним судом встановлено, що зазначені вимоги закону судом 1 інстанції дотримані в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд 1 інстанції, ураховуючи ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, так як ризики, які були підставою для застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, що свідчить про можливість спровокувати їх на ухилення від суду. Окрім того, обвинувачені зникли з місця скоєння злочину.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст. ст. 23, 224, 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. У даному кримінальному провадженні показання свідків безпосередньо судом не досліджено.

При цьому, обвинувачені володіють інформацією стосовно свідків у даному кримінальному провадженні, тому є вагомі підстави вважати, що вони можуть незаконно вплинути на них з метою зміни показань на свою користь.

Також судом вірно встановлений ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, так як обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ніде офіційно не працюють, не мають постійного джерела прибутку та раніше сдимі за злочини майнового характеру.

Виходячи з даних матеріалів судового провадження, є вірним висновок суду 1 інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на більш м`який.

Суд обґрунтовано та в повній мірі мотивував своє рішення, тому твердження апелянтів про необґрунтованість висновків постановленої ухвали, колегія суддів вважає не слушними.

Доводи апелянтів про те, що судом 1 інстанції, на порушення вимог ст. ст. 315, 331, 199 КПК України, безпідставно продовжено обвинуваченим строк тримання під вартою, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

Виходячи зі змісту ст. ст. 177, 178, 194, 196, 199 КПК України, терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання - є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.

Таке твердження узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №505/2898/19.

Також судом 1 інстанції дотримано процесуальні права обвинувачених, передбачені ст. 42 КПК України, тому доводи сторони захисту про протилежне не заслуговують на увагу.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом рішення, не вбачається.

Враховуючи вищевикладене колегія не знаходить підстав для задоволення поданих апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 травня 2022 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без змін.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4