Справа № 204/1678/22
Провадження № 1-кс/204/386/22
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю підозрюваного ОСОБА_4

за участю захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, зі слів маючого на утриманні малолітню дочку ОСОБА_6 , 2016 року народження, раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2022 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_8 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що Слідчим відділом УСБУ у дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000017 від 27.02.2022 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України. Процесуальне керівництво досудовим розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється відділом Дніпропетровської обласної прокуратури. Досудовим розслідуванням встановлено, що приблизно в 05 год. 00 хв. 24 лютого 2022 року підрозділами збройних сил та інших формувань Російської Федерації нанесені інтенсивні обстріли по території України, а також ракетно-бомбові удари по аеродромах в АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_1 та інших військових об`єктах Збройних Сил України, зокрема військових частин Дніпропетровської області, а саме: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_7 . Таким чином, підрозділи збройних сил та інших формувань Російської Федерації розпочали та продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Крім цього, невстановлені особи на території Дніпропетровської області, систематично отримують та виконують завдання від представників збройних сил та спецслужб Російської Федерації щодо отримання та передачі даних про пересування підрозділів Збройних сил України, організації територіальної оборони, ситуації в містах, нанесення відміток для десантування підрозділів противника, нанесення ракетних та авіаударів. В ході досудового розслідування встановлено, що приблизно в жовтні-листопаді 2020 року ОСОБА_4 , під час переглядів в мережі Інтернет відеороликів на платформі Youtube громадсько-політичного спрямування, зокрема Youtube-канал « ІНФОРМАЦІЯ_2 », через який познайомився із його автором ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На його каналі залишив свої анкетні та контактні дані, оскільки вказана особа пропонувала займатися журналістською діяльністю та сприяла наданню відповідних документів, а також пропонувала за виконану роботу грошову винагороду. В подальшому, останній зателефонував ОСОБА_4 та в ході телефонної розмови запропонував бути модератором інформаційних інтернет-ресурсів, які ним створені. Основним завданням на вказаній посаді було зняття відеоматеріалів та написання статей про співробітників Національної поліції України в негативному плані та подальша передача отриманих відеоматеріалів ОСОБА_9 . На зазначену пропозицію ОСОБА_4 відповів згодою. У зв`язку з цим, приблизно в жовтні-листопаді 2020 року ОСОБА_10 для здійснення вказаної діяльності запропонував ОСОБА_4 «придбати» посвідчення журналіста засобу масової інформації «Информационное агентство «Таврия NEWS». Для отримання вищевказаного журналістського посвідчення, не маючи на це правових підстав, ОСОБА_4 передав грошові кошти у сумі 600 грн. ОСОБА_9 . В подальшому, ОСОБА_4 повторно отримав вказане посвідчення приблизно в жовтні-листопаді 2021 року. Отримання вказаних посвідчень аргументоване тремоусовим Кирилом тим, що це допоможе ОСОБА_4 вільно пересуватися по території України в разі ведення режиму воєнного та/або надзвичайного стану. Окрім ОСОБА_4 , на ОСОБА_9 працювали: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також інші особи, анкетні дані яких на теперішній час встановити не надалось можливим. Вказані особи також «отримали» посвідчення журналіста у описаний вище спосіб. В ході вказаної діяльності ОСОБА_4 використовував пседвонім « ОСОБА_14 ». За свою діяльність отримував від ОСОБА_9 грошові кошти з різною періодичністю. Разом з тим, ОСОБА_10 з самого початку спілкування з ОСОБА_4 займав чітку проросійську позицію та неодноразово зауважував, що влада в Україні перебуває в руках так званих «нацистів» та «бендерівців». Вказану політичну позицію він неодноразово висловлював на своєму Youtube-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у Всесвітній мережі Інтернет. Приблизно в березні 2022 року, після початку повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_4 , що соціально-політична ситуація в Україні найближчим часом зміниться, а також поставив завдання щодо підготовки належного соціально-політичного підґрунтя у м. Дніпро та Дніпропетровській області на новий лад. На вказане завдання ОСОБА_4 відповів згодою. Зокрема, 12.03.2022 на меседжер «Telegram» ОСОБА_10 надіслав файл формату «.doc» з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Відповідно до розробленого ОСОБА_9 плану для сприяння захопленню державної влади у м. Дніпро та Дніпропетровській області збройними силами російської федерації та дестабілізації соціально-політичної обстановки в регіоні, необхідно було виконати наступні завдання: здійснити збір відомостей про військові об`єкти та об`єкти оборони на території міст; отримати відомості про проросійськи налаштованих осіб; передавати інформацію про рух військової техніки, сил та засобів Збройних сил України; зібрати інформацію про жителів, які займають активну патріотичну позицію та інше. Також, згідно розробленого ОСОБА_9 плану зазначеної вище інструкції, після окупації російськими військовими м. Дніпра та Дніпропетровської області необхідно було виконати наступні завдання: прибути до органів державної влади та здійснити підбір проросійськи налаштованих осіб; зібрати усіх журналістів групи « ІНФОРМАЦІЯ_2 » для налагодження роботи на місці; налагодження комунікації шляхом взаємодії із ЗМІ; здійснити організацію проросійських мітингів та демонстрацій тощо. Кінцевою метою здійснення вказаних заходів є проведення референдуму на окупованій російськими військами території, з метою встановлення проросійської влади. З викладеними в інструкції завданнями ОСОБА_4 погодився та розгорнув відповідну роботу. Так, у проміжок часу з 12.03.2022 до 14.03.2022, перебуваючи за місцем мого фактичного проживання: АДРЕСА_2 , з використанням власних мобільних телефонів Xiomi та Redmi він отримав дані з мережі Інтернет щодо блокпостів та волонтерських центрів, розташованих на території м. Дніпро та Дніпропетровської області. Вказану інформацію після аналізу та узагальнення ОСОБА_4 планував передати ОСОБА_9 . Разом з тим, довести свою роботу щодо сприяння російським окупантам до кінця ОСОБА_4 не зміг, оскільки 14.03.2022 за місцем його проживання проведено обшук та вилучено речі та документи, що були необхідні для проведення вказаної діяльності. Зазначеними вище діями, вчиненими ОСОБА_4 , останній повністю підтримував вторгнення РФ на територію України, розв`язання ними війни, знищування мирного населення України та військовослужбовців ЗСУ, а також сприяння встановлення влади окупаційних військ. Таким чином, дії ОСОБА_4 , які виразились у сприянні вчинення планування, підготовки та розв`язування агресивної війни та воєнного конфлікту, шляхом надання порад і вказівок, кваліфікуються за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України. Правова кваліфікація кримінального правопорушення: громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Дніпропетровськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , тимчасово безробітного, який затриманий слідчим слідчого відділу УСБУ у Дніпропетровській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення о 23 год 00 хв. 14.03.2022, та якому 15.03.2022 повідомлено про підозру за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України. Виклад обставин, що дають підстави підозрювати ОСОБА_4 , у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та доводять, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів крім тримання під вартою не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, з посиланням на матеріали кримінального провадження, що підтверджують ці обставини. Наявність обґрунтованої підозри підтверджується: протоколом обшуку від 14.03.2022; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.03.2022; протоколом огляду від 15.03.2022; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 15.03.2022 та іншими доказами в сукупності. Таким чином, орган досудового розслідування, повідомивши ОСОБА_4 про підозру, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вважаю за необхідне застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без альтернативи внесення застави. Доводячи існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, сторона обвинувачення зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності. На даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення та слідчим суддею не вирішуються питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчинення нею злочинів є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Під час досудового розслідування, в тому числі шляхом проведення слідчих та інших процесуальних дій, отримано докази того, що з високим ступенем ймовірності підозрюваний , одержавши відомості про звернення слідчого до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та розпочав їх вчинення. А саме, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Вказаний ризик обґрунтовується наступним. Підозрюваному ОСОБА_4 інкримінується злочин, покарання за який передбачено покарання позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що ОСОБА_4 може виїхати за межі території України та переховуватися від органів досудового слідства та суду. У зв`язку з викладеним, до підозрюваного ОСОБА_4 слід застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Беручи до уваги зазначене, а також те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, запобігання вказаним ризикам неможливе у разі застосування більш м`яких запобіжних заходів. З огляду на викладене, приймаючи до уваги особливу суспільну небезпеку протиправних діянь ОСОБА_4 слід прийти до висновку, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню вищезазначених ризиків з боку підозрюваного, а тому відповідно вимог ст.ст. 197, 199 КПК України щодо останнього необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без альтернативи внесення застави. Тому, слідчий звертається до суду з даним клопотанням.

У судовому засіданні прокурор підтримав дане клопотання та просив його задовольнити, оскільки існують ризики, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування, здійснювати незаконний плив на свідків та експертів, а також продовжити протиправну діяльність.

Підозрюваний у судовому засіданні заперечував проти застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив обрати йому інший. Зазначив, що підозра не обґрунтована жодним чином, вину свою не визнає.

Захисник підозрюваного у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, просив обрати йому домашній арешт, зазначивши що підтримує пояснення його підзахисного, підозра не обгрунтована, ризики не доведені.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані матеріали, якими слідчий, прокурор обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує положення ст. 178 КПК України, зокрема вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, репутацію підозрюваного, його вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, роботи.

У ході розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України і подане слідчим клопотання відповідає вимогам ст. ст. 183, 184 КПК України.

Відповідно до приписів ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Так, слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні зазначено, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що підозрюваний ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності за скоєне може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків та експертів, які проводять експертизу, а також продовжити злочинну діяльність.

У судовому засіданні було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, жодним чином не був доведений.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому, в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамедов проти Росії» від 01 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Відповідно до конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, враховую вимоги п. 3, 4, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У судовому засідання прокурором було повністю обґрунтовано той факт, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

Що стосується посилань підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника на необґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, то варто зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи критерії обґрунтованості підозри викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кавала проти Туреччини» (заява №28749/18) для того, щоб арешт за обґрунтованою підозрою був виправданий не потрібно, щоб поліція отримала достатньо доказів для пред`явлення обвинувачення або для арешту, або під час перебування заявника під вартою.

Метою затримання є подальше розслідування кримінального провадження шляхом підтвердження або зняття підозр, які є підставою для затримання. Таким чином, факти, які викликають підозру, не повинні бути такого ж рівня, як ті, які необхідні для обґрунтування обвинувального вироку або навіть притягнення до відповідальності, що настає на наступному етапі процесу кримінального розслідування.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Камбел і Харлі проти Об`єднаного Королівства» від 30.08.1990, «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Виходячи з наданих доказів, слідчий суддя приходить до висновку, що додані до матеріалів клопотання докази у їх сукупності, дають всі підстави стверджувати про вірогідну причетність підозрюваного до вчинення названого кримінального правопорушення.

Слідчий суддя зазначає, що на вказаному етапі досудового розслідування він не в праві вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Зважаючи на усталену практику Європейського суду з прав людини, де у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», зазначено термін «Обгрунтована підозра», який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпьелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A? N182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

У зв`язку з викладеним, доводи підозрюваного та його захисника про необґрунтовану підозру є безпідставними.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , вагомість наявних доказів вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, враховуючи його вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання та реєстрації, відсутність постійного місця роботи, відсутність стійких сімейних зв`язків, а також враховуючи, що існують ризики, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, а також вчинити нове кримінальне правопорушення, слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_4 , оскільки враховуючи вищевикладене, застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначених у клопотанні слідчого.

Так, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Так, згідно ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Зважаючи на те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину проти миру та безпеки людства на території України, де на даний час введено воєнний стан, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, а також характер вчиненого кримінального правопорушення, який свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи, суд в даному випадку вважає за доцільне не визначати розміру застави.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 182-186, 193-197, 205 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України задовольнити.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 12 травня 2022 року включно, без визначення застави.
Ухвалу направити до СВ СБ України в Дніпропетровській області - для виконання.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1