Справа № 308/9802/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 жовтня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання захисника/представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна/підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування арешту майна,-
ВСТАНОВИВ:
Захисник/представник власника майна адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна/підозрюваної ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням про скасування арешту майна.
Клопотання мотивоване тим, що як вбачається із матеріалів даного кримінального провадження, то 27.07.2022 року під час затримання гр. ОСОБА_4 , яке проводилося за адресою: АДРЕСА_1 біля пункту пропуску «Солотвино», у останньої було виявлено та вилучено: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , ключ від автомобілю марки «VOLKSWAGEN», моделі «Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 370 грн. та грошові кошти в сумі 3500 грн.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - ОСОБА_5 у справі №308/9802/22 від 05.08.2022р., клопотання слідчого про арешт вищевказаного майна, вилученого у гр. ОСОБА_6 в ході проведення слідчим огляду місця події від 27.07.2022 у даному кримінальному провадженні - задоволено.
Накладено арешт на майно, зокрема на: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , ключ від автомобілю марки «VOLKSWAGEN», моделі «Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 370 грн. та грошові кошти в сумі 3500 грн., які належить гр. ОСОБА_7 .
Адвокат зазначає, що зі змісту ухвали слідчого судді від 05.08.2022 року слідує, що підґрунтям накладення арешту на речі, предмети та документи, слугувала наявність достатніх підозр вважати, що вони є доказом злочину і зберегли на собі сліди можливої злочинної діяльності на початку досудового розслідування, а також з метою подальшого забезпечення проведення необхідних слідчих дій та експертиз. Водночас, вилучені предмети є речовими доказами по кримінальному провадженню, так як можуть містити на собі сліди злочину і підлягають огляду та дослідженню експертним шляхом, тому з метою унеможливити знищити сліди, які могли зберегтись на вказаних предметах, необхідно накласти на них арешт.

Адвокат зазначає, що беручи до уваги вищевказані відомості, що під час проведення досудового розслідування не здобуто будь-яких даних про те, що наявна у таких речах, предметах та документах будь яка інформація або сліди скоєння злочинів в рамках даного кримінального провадження.

Також, під час проведення досудового розслідування не здобуто будь-яких даних про те, що в таких речах та предметах, вилучених у гр. ОСОБА_4 , містяться якісь ознаки злочину, зокрема із іншими фігурантами по справі, та іншими особами, що можуть бути причетними до вказаного кримінального провадження. Також, майже за 2-ва місяці досудового розслідування не було здобуто жодної інформації про те, що дане майно або наявна в ньому інформація може якимось чином впливати на хід даного досудового розслідування, або свідчити про причетність третіх осіб до даного кримінального правопорушення. Водночас, органом досудового розслідування не було виявлено жодних слідів злочинної діяльності за допомогою таких речових доказів як цей автомобіль та інші з ними речі або предмети.

Таким чином адвокат вважає, що накладення арешту межах даного кримінального провадження на майно, що було вилучено ОСОБА_4 порушує законні права та інтереси фактичного володільця/власника, тобто арешт накладено необгрунтовано, а також вважаємо, що подальша доцільність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала. Так, накладення арешту на, зокрема, на дане майно, є втручанням в право особи по володінню, користуванню та розпорядженню відповідним майном.

Адвокат при мотивуванні клопотання посилається на положення ст.ст. 2,7,16, ч.ч. 1,2,6,ст. 22 ч.ч.1,3, ст. 26, ч.2 ст. 84, ч. 1 ст. 98,ч.ч. 1,2, 167,ч. 2 ст. 168,ч.ч. 1,2,3,11 ст. 170, ч.1 ст. 174 ч.7 ст. 237 КПК України, ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, як вказує адвокат, наведене свідчить, що слідство в межах даного кримінального провадження не заперечує проти повернення зазначених речей їх законному володільцю/власнику.

Так, власник майна володіє, користується та розпоряджається належним йому вищевказаними речами, предметами та документами. Вказане майно набуте на законних підставах. Однак, на належні користувачу/власнику майна -було накладено арешт. В свою чергу, питання про накладення арешту було вирішено без врахування розумного та співмірного обмеження права користування/власності ОСОБА_4 по відношенню до завдань кримінального провадження та наслідків такого арешту.

Так, накладення арешту на, зокрема, легковий автомобіль із забороною користування, є втручанням в право ОСОБА_4 по володінню, користуванню та розпорядженню відповідним майном.

ОСОБА_4 , як користувач/власник майна, не має будь-якого наміру приховувати, пошкоджувати, знищувати, перетворювати чи відчужувати належні йому та вилучені в ході проведення її затримання речі, свідоцтво про державну реєстрацію ТЗ, ключ від автомобілю. Більше того, даний легковий автомобіль перебуває у власності гр. ОСОБА_8 .
За твердженням адвоката, наслідки вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, саме в обсязі окресленому в постановленій ухвалі, не є розумним та співмірним із тяжкістю розслідуваного злочину та його нібито протиправних наслідків, які не доведені та не конкретизовані в процесі досудового розслідування.

У клопотанні вказано на те, що з урахуванням наведеного та беручи до уваги ту обставину, що однією із засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, сторона захисту приходить до переконання, що внесене клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту на майно у зазначеній частині є обґрунтованим та підлягає задоволення).

Адвокат просить: скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - ОСОБА_5 у справі № 308/9802/22 від 05.05.2022р. у кримінальному провадженні №0000371 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.07.2022р. на майно, вилученого в ході проведення слідчим затримання гр. ОСОБА_4 від 27.07.2022, а саме: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , ключ від автомобілю марки «VOLKSWAGEN», моделі «Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 ,в частині заборони користування такими речами/предметами.
Окрім того, від власника майна ОСОБА_8 надійшла заява в якій вона зазначає, що їй відомо про ініціювання адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що є фактичним користувачем належного їй автомобілю «VOLKSWAGEN», моделі «Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 . Клопотання підтримує, просить розглянути за її відсутності.
В судове засідання власник майна та її представник не з`явилися, повідомлялися про дату та час розгляду клопотання належним чином. Разом із тим від адвоката ОСОБА_3 , надійшло клопотання про розгляд клопотання про скасування арешту майна без їх участі.
Слідчий, прокурор в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду клопотання повідомлялись належним чином. Разом із тим прокурор подав заяву про розгляд клопотання без його участі.
Слідчий суддя, дослідивши письмові докази та матеріали, що додані до клопотання, доходить наступних висновків.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.08.2022 року, накладено арешт на тимчасово вилучене під час проведення затримання ОСОБА_4 від 27.07.2022 майно, а саме на: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 ; ключ від автомобіля марки «Volkswagen», модель «Transрorter», д.н.з. НОМЕР_2 ; грошові кошти в сумі 370 грн. та в сумі 3500 грн, які належать підозрюваній ОСОБА_4 .
Як передбачено п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою збереження речових доказів. Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Окрім того, матеріалами клопотання було доведено, що фактичним користувачем транспортного засобу була підозрювана ОСОБА_4 .
Підставою для накладення арешту на майно з метою збереженян речових доказів, а також з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Слідчий суддя, вважає за необхідне вказати на те, при вирішенні питання про арешт майна, було досліджено усі матеріали, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, враховано правову підставу для накладення арешту, достатність доказів, що вказують на скоєння кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, тому слідчий суддя при розгляді клопотання прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно.
Окрім того в ухвалі було вказано і на наявність достатніх правових підстав для арешту майна, оскільки враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, необхідність проведення експертного дослідження, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно зі ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Цією ж статтею визначено, що власнику або іншому володільцю майна, які не були присутні при розгляді питання про його арешт, гарантовано право ініціювати скасування відповідного заходу перед слідчим суддею або судом (у разі здійснення судового розгляду справи по суті), якщо в подальшому у застосуванні арешту відпала потреба або його було накладено необґрунтовано. Обмежень щодо стадії процесу, на якій може бути заявлено відповідне клопотання, норми кримінального процесуального закону не містять.
Способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття процесуального рішення про скасування арешту майна чинним КПК прямо не передбачено.
Згідно статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як передбачено ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно положень 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе лише за таких умов: вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

У своєму клопотанні представник володільця (фактичного користувача) майна просить скасувати арешт майна тільки в частині заборони користування ним у зв`язку з тим, що у застосуванні такого обмеження його права відпала потреба, а тому, з огляду на принцип диспозитивності, суд має встановити наявність або відсутність лише вказаної підстави для скасування арешту. При цьому адвокат вказує на те, що накладення арешту шляхом заборони обмеження в користуванні і розпорядженні цим всім майном обмежує та невиправдано широко звужує законні права та інтереси ОСОБА_4 .

Підставою накладання арешту на вказане майно відповідно мотивувальної частини ухвали слідчого судді було збереження речових доказів та запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до рішень Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі "Бакланов проти Російської Федерації" та від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Доказів, які б на теперішній час свідчили про потреби досудового розслідування у такому ступеню втручання у право власності заявника, слідчому судді не представлено, а накладений арешт, з урахуванням того, що стороною обвинувачення, заперечень щодо скасування арешту в частині заборони користування таким транспортним засобом, не надходило, свідчать про порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження заявника у праві його власності та завдань кримінального провадження. Тому накладений арешт, з урахуванням недоведеності стороною обвинувачення необхідності в подальшому арешті вказаного майна в частині можливості користування таким, свідчать про порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження заявника у праві його власності та завдань кримінального провадження.

Зважаючи на доводи, викладені у клопотанні про скасування арешту на майно, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, з урахуванням відсутності заперечень в цій частині клопотання зі сторони обвинувачення, слідчий суддя приходить до висновку, що на даному етапі досудового розслідування в застосуванні такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, саме в частині заборони користування ключами та свідоцтвом від транспортного засобу, відпала потреба.

Крім того, з огляду на положення ч.4 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи те, що накладення арешту на майно перешкоджає законному праву власника користуватися своїм майном, а також те, що, стороною обвинувачення не надано доказів, які б вказували на необхідність застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна в частині користування таким майном, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні такого виду арешту на майно, а саме користування транспортним засобом, що належить підозрюваному ОСОБА_9 , відпала потреба. Скасування раніше накладеного арешту, в частині права користування ключами та свідоцтвом від транспортного засобу, передача автомобілю, з ключами та свідоцтвом про реєстрацію т.з. на відповідальне зберігання законному володільцю та попередження його про кримінальну відповідальність за збереження речового доказу, не перешкоджатиме в майбутньому проведенню досудового слідства. В частині скасування заборони розпорядження та відчуження вказаних ключів та свідоцтва від транспортного засобу вирішення питання є передчасним.

За вказаних обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що обмеження власника та законного володільця права користування транспортним засобом не є співрозмірним завданням даного кримінального провадження та може призвести до істотних негативних наслідків для нього, зважаючи на те, що такий використовує для повсякденного користування, а тому не забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту інтересів власника, у зв`язку із чим в подальшому застосуванні арешту в частині заборони користування відпала потреба.

З огляду на викладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що клопотання в цій частині слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 170 174, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання захисника/представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна/підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування арешту майна задовольнити.

Частково скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/9802/22 від 05.05.2022р. у кримінальному провадженні №0000371 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.07.2022р. на майно, вилученого в ході проведення слідчим затримання гр. ОСОБА_4 від 27.07.2022, а саме: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , ключ від автомобілю марки «VOLKSWAGEN», моделі «Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 , які належить гр. ОСОБА_10 , та фактично перебували у користуванні підозрюваної ОСОБА_4 , в частині заборони користування такими речами/предметами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1