ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

29 серпня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, -

встановив:
В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № №0003930 від 16.12.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 28, ч.2 ст.194 КК України.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_10 на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, посилаючись, що ризики, які стали підставою для застосування до обвинуваченого виключного запобіжного заходу на даний час значно зменшились.

В судовому засіданні заявник та обвинувачений ОСОБА_10 підтримали заявлене клопотання. При цьому захисник просив суд на власний розсуд обрати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою або домашній арешт, або особисте зобов`язання, або особисту поруку.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 та представник потерпілих Болдіних ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 , зазначивши, що ризики, які були підставою для застосування до ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та існувати не перестали.

Обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , захисники ОСОБА_14 , ОСОБА_9 підтримали клопотання, подане захисником ОСОБА_7 .

Заслухавши сторони кримінального провадження щодо поданого клопотання, оцінивши доводи клопотання на предмет його обґрунтованості та доведеності, суд приходить наступних висновків.

Оскільки сторона захисту, яка звернулась до суду із зазначеним клопотанням виходячи із вимог заявленого клопотання не конкретизувала його, не визначилась який саме запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 , так само і в судовому засіданні поклалась на розсуд суду, суд, з метою сприяння стороні захисту реалізації права звернутись з клопотанням про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, вважає за необхідне розглянути питання наявності підстав щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжних заходів таких як домашній арешт, особисте зобов`язання, особиста порука.

При вирішенні питання щодо можливості обрання більш м`якого запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування підозрюваного від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.
Разом з цим, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26 червня 1991 року вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, що виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійко проти Болгарії» №33977/97 від 26 липня 2001 року.
При вирішенні питання можливості зміни запобіжного заходу ОСОБА_10 на домашній арешт або особисте зобов`язання, суд приходить до висновку, що виключних обставин для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави немає, оскільки даних, які б свідчили про достатність застосування більш м`яких запобіжних заходів суду не надано. Отже, суд вважає, що такі запобіжні заходи як домашній арешт або особисте зобов`язання, в даному конкретному випадку, не є достатніми запобіжними заходами, які змогли б забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 .
Так, станом на час розгляду цього клопотання, об`єктивних даних щодо зменшення встановлених при застосуванні запобіжного заходу до ОСОБА_10 ризиків суду не надано, водночас, дані, які характеризують його особу, його сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, місце проживання, а також ступінь тяжкості та характер злочинів, в скоєнні яких він обвинувачується, враховувалися при застосуванні до нього запобіжного заходу, неодноразово перевірялись судом апеляційної інстанції, а тому посилання на ці обставини не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу. Захисником також не надано суду достатніх доказів, які б підтверджували у сукупності об`єктивність доводів щодо підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу.
Отже, аналізуючи викладене вище, суд переконаний, що обставини, які слугували підставою застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави, на даний час не змінилися та існувати не перестали, інших обставин, котрі давали б підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу, судом не встановлено.
В силу змагальності сторін кримінального провадження, захистом не спростовано тверджень прокурора, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти існуючим в провадженні ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 , а також не надано належних обґрунтувань та доказів, того, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, зменшились чи перестали існувати.
Таким чином, враховуючи характер інкримінованих ОСОБА_10 злочинів, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, наявність ризиків, які не зменшилися, а також інші обставини у їх сукупності і взаємному зв`язку, суд вважає, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому.
Окремо щодо можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання або домашнього арешту, суд зазначає, що для запобігання доведеним при застосуванні тримання під вартою ризикам буде недостатнім, оскільки виконання покладених на обвинуваченого обов`язків буде залежати виключно від волі самого ОСОБА_10 та їх порушення не матиме для нього очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків, вірогідність настання яких спонукало би його до належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього обов`язків.

Більш того, суд вважає, що вірогідність заявлених прокурором та встановлених судом при застосуванні та продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_10 ризиків є настільки реальною, що запобіжні заходи, які не пов`язані з триманням під вартою не здатні їм запобігти. В тому числі за обставин перебування України в умовах воєнного стану, знаходження міста Кривий Ріг у близькості до зони активних бойових дій (Херсонська область), а тому обвинувачений перебуваючи під домашнім арештом у випадку повітряної тривоги чи інших обставин, пов`язаних з військовим станом, що загрожують його життю чи здоров`ю не може бути позбавлений права слідувати до укриття, що фактично унеможливить дієвий контроль за виконанням обвинуваченим умов домашнього арешту і безумовно створюватиме можливі умови для його втечі.
При вирішенні питання щодо можливості передачі обвинуваченого ОСОБА_10 на поруки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 письмові клопотання про зобов`язання взяти ОСОБА_10 під особисту поруку додані до клопотання захисника, суд виходить з наступного.

Особиста порука полягає у наданні особами, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу (ч. 1 ст. 180 КПК України). Кількість поручителів, згідно з частиною другою цієї статті, визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід, і наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Отже, при застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, передбаченого статтею 180 КПК України, найважливішою гарантією реального виконання покладених на нього обов`язків є особисті якості поручителя, який є авторитетом, зумовленим моральними якостями особистості силою прикладу і здатністю адекватно виразити сенс необхідної вимоги в тому чи іншому випадку.

Судом не ставляться під сумнів високі моральні якості, неупереджена громадянська позиція та авторитет ОСОБА_15 , який є військовослужбовцем, захисником Маріуполя у складі окремого загону спеціального призначення «АЗОВ», знаходився на «АЗОВСТАЛІ» в ході боїв отримав поранення, був у полоні, завдяки обміну повернувся в Україну, та який висловив бажання взяти обвинуваченого ОСОБА_10 на поруки. Проте суд враховує, що ОСОБА_15 хоча і є захисником України, людиною з високим патріотичним духом, силовими та мужніми якостями, що дійсно заслуговує на особливу увагу, повагу, проте в силу свого суттєво молодшого віку від ОСОБА_10 (різниця у 7 років) та те, що ОСОБА_15 не дав врозумілої відповіді щодо тривалості знайомства з обвинуваченим, їх відносин, авторитету перед ОСОБА_10 , не створив у суду переконання щодо впливу авторитетом для обвинуваченого, щоб забезпечити виконання останнім покладених на нього обов`язків і за необхідності доставити його до суду на першу про те вимогу.

Крім того, у разі невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань на нього накладається грошове стягнення у відповідному розмірі, який залежить від категорії провадження щодо певного виду кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на визначений законом строк (ч. 5 ст. 180 КПК). З огляду на великі розміри тих негативних фінансових наслідків, які можуть настати для поручителя (поручителів) у вказаному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, у зв`язку з чим у разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_10 покладених на нього обов`язків на поручителя може бути накладено грошове стягнення в розмірі від десяти до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у судовому засіданні не обґрунтовано, чи зможе поручитель сплатити певне грошове стягнення.
ОСОБА_16 , який згідно долученого письмового клопотання виявив бажання взяти ОСОБА_10 під особисту поруку, в судове засідання взагалі не з`явився, що позбавило суд можливості з`ясувати у нього питання, передбачені ст.180 КПК, вирішити можливість передачі обвинуваченого ОСОБА_10 на поруки вказаній особі. Така обставина безумовно ставить під сумнів можливість ОСОБА_16 забезпечити його як поручителя у подальшому явку обвинуваченого до суду.
На підставі викладеного, з урахуванням встановлених і доведених ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК, враховуючи сукупність досліджених обставин кримінального провадження, характер і тяжкість інкримінованих ОСОБА_10 злочинів, майновий та соціальний статус останнього, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_10 у виді особистої поруки, виходячи з того, що хоч ОСОБА_15 , як окрема особа й заслуговує на повагу та довіру, однак він не переконав в достатній мірі суд у можливості забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також доставити останнього до суду на першу вимогу. Тобто особиста порука як запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , на переконання суду не буде ефективним запобіжним заходом і не здатна забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Таким чином на даний час суд переконаний, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 не суперечить п.2 ч.3 ст.132 КПК та правовим позиціям, викладеним у рішеннях Європейського Суду з прав людини «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 та «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008, оскільки саме такий запобіжний захід дасть можливість уникнути настання ризиків, які стали підставою для застосування та продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 в попередніх рішеннях суду та забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_10 процесуальних обов`язків, з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

При цьому, надані суду копії грамот та подяк, а також фотокопії медалей оцінюються судом критично, оскільки вони відображають відзнаки ОСОБА_10 за спортивні досягнення коли він був ще дитиною і, ці дані не можуть характеризувати особу, яка на сьогодні є чоловіком, якому виповнилось майже 29 років.
Щодо доводів захисника про те, що на балансі ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відсутні захисні споруди цивільного захисту, з посиланням на лист начальника вказаної установи ОСОБА_17 від 18.08.2022 року від №5/19-14687, адресованого адвокату ОСОБА_18 , суд звертає увагу на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57 ,58 ,5 9, 60, 61,62, 63 цієї Конституції.

Так, на території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який на момент розгляду справи триває.

Верховний Суд у своїй публікації від 24 лютого 2022 року зазначив, що відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Суди України наразі мають забезпечити розгляд термінових справ, зокрема пов`язаних із питаннями обороноздатності держави, забезпечення режиму воєнного стану, мобілізації, питань, які потребують термінового вирішення.

Виходячи з того, що в умовах збройної агресії російської федерації, та порушення цим суб`єктом низки правил ведення сухопутної війни та поводження з цивільним населенням, зокрема статті 25 додатку до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі щодо заборони атакувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди, а також статті 18 Конвенції про захист цивільного населення під час війни щодо заборони нападу на цивільні лікарні, неможливо гарантувати життя, здоров`я та безпеку людини (в тому числі складу суду, сторін, третіх осіб, їх представників та інших учасників процесу, включаючи працівників суду, свідків, адвокатів, експертів тощо).

Забезпечити гарантування таких цінностей ускладнено, оскільки деякі воєнні дії здійснюються з застосуванням крилатих та балістичних ракет, а також бомбардувальної авіації, що вимагає від цивільного населення негайного пошуку спеціалізованого пункту укриття та перебування в укриттях до зняття сигналу «повітряна тривога» для забезпечення власної безпеки.

Суд звертає увагу захисника на те, що у разі небезпеки існує механізм проведення обов`язкової евакуації затриманих осіб, підозрюваних, обвинувачених осіб, щодо яких застосовано запобіжний захід тримання під вартою, засуджених осіб (військовослужбовців), які відбувають такі покарання, як арешт, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, що перебувають в ізоляторах тимчасового тримання, слідчих ізоляторах, установах виконання покарань, гауптвахтах та дисциплінарному батальйоні, а також осіб, які перебувають у спеціальних палатах закладів охорони здоров`я та кімнатах для тимчасово затриманих військовослужбовців Збройних Сил, розташованих у місцевостях, наближених до районів, де ведуться бойові дії, до відповідних установ для попереднього ув`язнення та виконання покарань, які розташовані в безпечній місцевості, врегульований Порядком проведення обов`язкової евакуації окремих категорій населення у разі введення правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою КМУ від 07.11.2018 №934.

В установах для попереднього ув`язнення та виконання покарань заходи з підготовки та проведення евакуації організовуються та здійснюються їх адміністраціями.

Крім цього, суд оцінюючи побоювання захисника що в Одеському слідчому ізоляторі відсутні умови для укриття у випадку повітряної тривоги у осіб, які там перебувають, та вимоги його клопотання, серед яких зокрема, вимога про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, викликає у суду протиріччя, оскільки в умовах воєнного стану, який зобов`язує особу перебувати цілодобово чи в визначений час під домашнім арештом, також існує загроза життю та здоров`ю осіб які знаходяться на зазначеній території і вимушені переховуватися від загроз в бомбосховищах, крім того вказані обмеження запобіжного заходу ще більше ускладнюють пересування, оскільки з вказаного випливає, що місцем проживання особи у такому разі повинно бути чітко визначене місце проживання разом з бомбосховищем, або яке має відповідне бомбосховище, про що захисником не було зазначено, а лише у загальному сенсі зазначено, що обвинувачений має місце проживання у м. Кривий Ріг, без конкретизації місця проживання.

Отже, згадані доводи захисника суд визнає необґрунтованими та такими, що не є виключною та беззаперечною підставою для задоволення клопотання сторони захисту та зміни запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_10 .

Керуючись ст.ст. 331, 370, 376 КПК України, суд

постановив:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 відмовити.

Ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено о 15:30 год. 31 серпня 2022 року в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/21884/20
Номер провадження № 1-кп/522/45/22
Головуючий суддя ОСОБА_1