ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року

м. Київ

справа № 522/14765/19

провадження № 51-5264км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду

м. Одеси від 25 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду

від 7 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року

ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув?язнення з 7 березня до 11 травня 2012 року та з 18 по 26 червня 2012 року з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 14 058,57 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1 000 000 грн моральної шкоди та 85 000 грн витрат на оплату правової допомоги.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речового доказу у кримінальному провадженні.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 7 жовтня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 1 січня 2012 року приблизно о 05:15, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на проїжджій частині

вул. Катерининської в м. Одесі, навпроти входу в нічний клуб « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, із мотивів помсти, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи можливість настання небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень і свідомо припускаючи їх настання, в той час, коли ОСОБА_10 підійшов до нього та протягнув руку для рукостискання, несподівано без будь-якого попередження завдав останньому, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, одного удару з великою силою правим кулаком в життєво важливий орган голову, а саме в ліву частину підборіддя, внаслідок чого потерпілий відразу втратив свідомість та впав, ударившись потиличною частиною голови об асфальтоване покриття, у результаті чого отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких того ж дня приблизно у період з 14 до 16 години помер.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок та ухвалу щодо

ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження. Вважає, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням вимог процесуального і матеріального права, всупереч сталій практиці Верховного Суду. На думку захисника, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 не відповідають фактичним обставинам справи, суд неповно дослідив обставини події та докази у справі, вибірково брав докази до уваги, чим порушив принцип змагальності сторін.
Суть доводів захисника зводиться до тверджень про те, що за ч. 2 ст. 121 КК

ОСОБА_7 засуджено необґрунтовано і його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1

ст. 119 КК, оскільки підзахисний заподіяв ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 5-6/2012, і відповідно не мав умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та не передбачав, що останній впаде і від удару головою настане його смерть. Крім того, захисник зауважує, що ОСОБА_7 завдав удару ОСОБА_10 , захищаючись від противоправних дій потерпілого та ОСОБА_11 , про що свідчать наявні у справі докази, яким суд під час постановлення вироку дав неправильну оцінку. Також скаржник указує на те, що є недопустимими доказами у справі постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 1 лютого 2012 року про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності та відповіді на адвокатський запит, а саме листи від 28 вересня року № 3/517 та від 8 грудня 2015 року № 26/2 про те, що його підзахисний займався в секції таїландського боксу та проходив фізичну підготовку під час навчання у ВНЗ, оскільки ці докази одержані з істотним порушенням прав ОСОБА_7 та порядку отримання доказів, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК).
Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Також захисник вважає, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 підлягає закриттю на підставі п. 31 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки ігнорування судами протягом 10 років неправильної кваліфікації дій останнього та ухвалених щодо нього попередніх рішень призвело до ухвалення незаконного вироку і закінчення строків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49. Крім того, захисник зазначає, що навіть за умови правильної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК суд мав призначити йому покарання за цим законом із застосуванням положень ст. 75 КК.
Позиції учасників судового провадження
Учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце розгляду кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_8 подав клопотання про розгляд касаційної скарги без його участі та участі засудженого ОСОБА_7 .
У судовому засіданні представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 та прокурор заперечували проти того, щоб касаційну скаргу захисника було задоволено, та просили залишити судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів погоджується з такими висновками судових інстанцій, адже вони ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, належно їх оцінивши, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_7 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , внаслідок чого настала смерть потерпілого.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , даними протоколів огляду місця події від 1 січня 2012 року, добровільної видачі від 1 січня 2012 року СД-диска з відеозаписом із камер нічного клубу «Капітан Морган» за 1 січня 2012 року, очної ставки

від 13 червня 2012 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_7 та між ОСОБА_14

і ОСОБА_7 , відтворення обстановки й обставин події зі свідком ОСОБА_14 від 14 березня 2012 року, відповідями на адвокатський запит (листи від 28 вересня 2015 року № 3/417, від 8 грудня 2015 року № 26/2), фототаблицями спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, складеними лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_15 , висновками експерта від 18 січня 19 березня 2012 року

№ 5-6/2012 та від 25 квітня 2012 року № 136, іншими доказами, зміст яких детально викладено у вироку.
Так, за матеріалами справи, у своїх показаннях очевидці події свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 повідомили про обставини заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , які повністю узгоджуються з обставинами, викладеними в обвинуваченні. Вони пояснили, що 1 січня 2012 року приблизно

о 03:0004:00 біля клубу «Капітан Морган» у м. Одесі були свідками бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , а ОСОБА_10 їх розбороняв. Коли конфлікт завершився, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_7 та простягнув йому руку на знак примирення, однак останній несподівано вдарив ОСОБА_10 правим кулаком

в обличчя, від чого той втратив свідомість, упав та ударився потилицею об дорожнє покриття. Крім цього, свідки пояснили, що ОСОБА_7 спортсмен, займався боксом та різними єдиноборствами, в ту ніч був у стані алкогольного сп`яніння. Також свідок ОСОБА_12 зауважив, що ОСОБА_10 не очікував такого удару від ОСОБА_7 , це був цілеспрямований удар, а не поштовх.
Як убачається з даних, які містяться в протоколах очної ставки від 13 червня

2012 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 та ОСОБА_7 і ОСОБА_14 , свідки підтвердили, що, коли ОСОБА_10 простягнув ОСОБА_7 руку для примирення, той лівою рукою відштовхнув потерпілого, а правою рукою завдав йому удару в щелепу, після чого ОСОБА_10 упав на асфальт, ударившись потилицею.
Відповідно до протоколу відтворення обстановки та обставин події від 14 березня 2012 року зі свідком ОСОБА_14 , під час проведення цієї слідчої дії ОСОБА_14 у присутності двох понятих і статистів відобразив події, які мали місце 1 січня 2012 року біля нічного клубу «Капітан Морган», показав місце розташування потерпілого ОСОБА_10 і ОСОБА_7 й те, як останній відштовхнув ОСОБА_10 лівою рукою, а правою рукою завдав удару кулаком в обличчя, від якого той впав на асфальт, ударившись головою. ОСОБА_7 від участі у відтворенні обстановки та обставин події відмовився.
Суд дав належну оцінку і показанням свідка ОСОБА_11 , згідно з якими 1 січня 2012 року він приїхав у нічний клуб «Капітан Морган» разом із ОСОБА_10 , там разом відпочивали, ніяких конфліктів у приміщенні закладу із ОСОБА_7 у них не було. Коли вони із ОСОБА_10 вийшли на вулицю, ОСОБА_7 , якого він раніше не бачив, почав завдавати йому ударів кулаками по голові, від чого він упав на землю та вдарився об асфальт. ОСОБА_12 і ОСОБА_10 розбороняли сутичку. Зі слів свідка йому відомо, що ОСОБА_7 заподіяв удар ОСОБА_10 .
Показання свідків не викликають жодних сумнівів у колегії суддів, оскільки вони за змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах.
Згідно з висновком експерта від 18 січня 19 березня 2012 року № 5-6/2012 виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забитої рани потиличної ділянки голови, крововиливи в м`яких тканинах потиличної ділянки голови, лінійних переломів потиличної кістки, крововиливи під твердою мозковою оболонкою правої лобної ділянки, розтрощення і контузійні крововиливи лобових часток, правої скроневої частки були небезпечними для життя і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Ушкодження у вигляді забитої рани потиличної ділянки голови, крововиливи в м`яких тканинах потиличної ділянки, лінійні переломи потиличної кістки могли утворитися під час падіння з невеликої висоти і контакту з переважаючою контактуючою поверхнею (асфальтне або бетонне покриття) потиличної ділянки голови. Цей висновок підтверджено більш масивними ушкодженнями в ділянці противоудару, характерними для травми-прискорення: розтрощення і контузійні крововиливи на нижніх поверхнях лобових часток, правої скроневої частки, крововиливи під твердою мозковою оболонкою правої лобної ділянки. Смерть ОСОБА_10 перебуває в прямому причинному зв`язку з наявними тілесними ушкодженнями. Прямою та безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 є набряк набухання головного мозку.
Комплекс тілесних ушкоджень у вигляді забитої рани голови, крововиливи в м`яких тканинах голови, переломи потиличної кістки, крововиливи під твердою мозковою оболонкою, забиті місця-розтрощення головного мозку свідчать про те, що всі вони заподіяні ОСОБА_10 у короткий проміжок часу, який обчислюється секундами.
Однозначно сказати, в якій позі перебував потерпілий ОСОБА_10 у момент заподіяння йому тілесних ушкоджень, а так само про взаємне розташування його до нападника в момент заподіяння ушкоджень неможливо, однак найімовірніше

ОСОБА_10 перебував у вертикальному положенні і був повернений до нападника передньою поверхнею тіла. Тілесних ушкоджень, характерних для самозахисту, на трупі ОСОБА_10 не виявлено.
Пошкодження у вигляді синця лівої щоки, крововиливів і забитих ран слизової оболонки лівої щоки, саден і синця тулуба, верхніх і лівої нижньої кінцівки могли утворитися від дії тупого предмета з обмеженою поверхнею, яким могла бути рука, в будь-якій послідовності.
Судово-медичний експерт КУ «Судово-медична експертиза» свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні підтвердив зроблені ним висновки та пояснив, що є сумніви з приводу заподіяння потерпілому удару долонею, удар в обличчя був завданий кулаком, він був сконцентрований та достатньої сили і, якщо б не було комплексу події, то смерть ОСОБА_10 не настала. У потерплого не було струсу мозку, був забій голови, і смерть настала внаслідок травматичної зміни мозку та контакту з поверхнею асфальту. Також свідок зауважив, що всі ушкодження були спричинені ОСОБА_10 в один проміжок часу, причиною смерті потерпілого, був заподіяний удар, який привів до прискорення падіння - смерті. Крім того, свідок пояснив, що потерпілий міг двічі вдаритися головою об асфальт і смерть могла настати від падіння без удару, але стверджувати, що удар кулаком в обличчя міг призвести до смерті не можна, оскільки розглядає голову, як неподільний об`єкт.
Суд першої інстанції також узяв до уваги висновки судово-медичної експертизи від 25 квітня 2012 року № 136, згідно з якими отримана ОСОБА_10 травма є несумісною з життям та має наслідком неминучий летальний результат.
Дав належну оцінку суд і відповіді на адвокатський запит, наданій у листі Харківського національного університету внутрішніх справ від 28 вересня

2015 року № 3/417. За даними в листі, ОСОБА_7 у період із серпня 2007 року по червень 2011 року навчався у Харківському національному університеті внутрішніх справ у навчально-науковому інституті підготовки фахівців кримінальної міліції за спеціальністю «Правознавство». Під час навчання в університеті відповідно до навчального плану відвідував навчальні заняття з дисципліни «Спеціальна фізична підготовка», де здобув знання та навики з прийомів самозахисту і фізичного впливу, до яких входить рукопашний бій та інші види єдиноборств, які спрямовані на розвиток сили, витривалості. Взяв до уваги суд і відповідь на адвокатський запит, надіслану Харківським національним університетом внутрішніх справ, у листі від 8 грудня 2015 року № 26/2 зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_7 протягом навчання у 2007 2011 роках відвідував спортивну секцію таїландського боксу та брав участь в університетських змаганнях.
Аналізуючи сукупність зібраних доказів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , унаслідок чого настала смерть потерпілого.
Обґрунтовуючи такі висновки, суди зауважили, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачав можливість настання небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень і свідомо припускав їх настання.
Водночас суди належним чином мотивували свої висновки про те, що виключається можливість кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК, оскільки природа його діянь (насильство), спрямованість та зміст умислу не дають підстав вважати, що він діяв необережно стосовно самого діяння і його наслідків.

Суди правильно зазначили, що ОСОБА_7 , який мав відповідні спортивні навички, несподівано завдаючи удару з великою силою в голову ОСОБА_10 , який цього не очікував і не спроможний був захищатися, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав, що в результаті його дій можуть настати суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому

і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів.
Сталою судовою практикою (постанови Верховного Суду, ухвалені

у провадженнях № 51-649км18, 51-2941км18, постанови Верховного Суду України, ухвалені у справах № 5-8кс13, № 5-4кс15, № 5-25кс15) визначено, що розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 КК та ч. 1 ст. 119 КК, здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.

У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст. 119 КК) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).

Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу такого злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій і непрямій формі.

Слід звернути увагу, що Верховний Суд України у своєму рішенні від 19 березня

2015 року (справа № 5-4кс15) висловив правову позицію про те, що оскільки засуджений займався спортом, володів навиками нанесення ударів у системі спеціальних видів боротьби (тхеквондо), то наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що він, умисно завдаючи без будь-якого попередження удару з великою силою взутою ногою в голову потерпілому, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу силу удару і такі можливі наслідки, як різке падіння потерпілого й удар головою об тверду поверхню землі (асфальт), від чого його здоров`ю буде спричинена тяжка шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто він діяв з невизначеним і непрямим умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого невизначеного умислу в діях засудженого щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження. Стосовно спричинення смерті потерпілому, то в діях засудженого має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості. Суд зазначив, що ці обставини вказують на наявність у діях ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ст. 119 КК.
З огляду на викладене є безпідставними твердження сторони захисту про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували доказів у справі, які свідчать про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки в діях засудженого є склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 119 КК. Бездоказовими є і твердження захисника про те, що ОСОБА_7 завдав удару ОСОБА_10 , захищаючись від противоправних дій потерпілого та ОСОБА_11 .
Свідки, які були очевидцями події, в суді вказали на механізм заподіяння

ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому зазначили, що

ОСОБА_10 не був учасником бійки з ОСОБА_7 , а розбороняв останнього

і ОСОБА_11 . Після конфлікту потерпілий підійшов до ОСОБА_7 з примиренням і будь-якої загрози у його діях не вбачалось. Ці показання свідки підтвердили і під час проведення очних ставок із ОСОБА_7 та відтворення обстановки і обставин події.
Згідно із зазначеним висновком експерта тілесні ушкодження у вигляді саден

і синця обличчя, крововиливів і забитих ран слизової оболонки лівої щоки, саден

і синців тулуба, синців кінцівок у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_10 не перебувають. За встановленими судом фактичними обставинами та показаннями свідків цілеспрямований і сконцентрований удар потерпілому заподіяв саме ОСОБА_7 , який цього факту не заперечував.
Доводи, наведені у скарзі захисника, про те, що суд неповно дослідив обставини події та докази у справі, вибірково взяв докази до уваги, чим порушив принцип змагальності сторін, не знайшли свого підтвердження.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення обставин.
Суд першої інстанції, всупереч доводам у скарзі захисника, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, дослідив усі надані сторонами провадження докази, наявності будь-яких перешкод у поданні сторонами доказів та заявленні клопотань не встановлено.
Не знайшли свого підтвердження й доводи про те, що є недопустимими доказами

у справі постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 1 лютого 2012 року про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності та відповіді на адвокатський запит (листи № 3/517 від 28 вересня року та від 8 грудня

2015 року № 26/2) про те, що його підзахисний займався в секції таїландського боксу та мав фізичну підготовку під час навчання в ВНЗ, оскільки ці докази одержані з істотним порушенням прав ОСОБА_7 та порядку отримання доказів, передбаченого КПК.
За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, що викликали би сумніви у їх допустимості, не встановлено.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд правильно вирішив, що в їх сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 . Порушень порядку збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК судом допущено не було.

З огляду на вказану сукупність доказів колегія суддів має підстави вважати, що місцевий суд установив усі обставини, які в порядку ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 2 ст. 121 КК.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК і, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційній скарзі засудженого, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильною правову кваліфікацію його дій. На усі доводи в апеляційній скарзі суд дав обґрунтовані відповіді.
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно,

а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції в кримінальному провадженні не виявив, законних підстав для скасування постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

засудженого адвоката ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3