Номер провадження: 11-сс/813/1396/22
Справа № 495/6675/22 1-кс/495/1810/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2022 року Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
адвоката : ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000324 за апеляційною скаргою прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року, якою відмовлено у накладенні арешту на майно , -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання старшого дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_8 про накладення арешту на майно , яке 01.09.2022 року вилучене в ході огляду місця події у приміщенні ПП «Старокозаче».
На вказану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою клопотання дізнавача про накладення арешту на майно задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що висновки слідчого судді є необґрунтованими та помилковими.
Наразі триває досудове розслідування кримінального провадження за фактом можливого підроблення та використання документів за ч. 4 ст. 358 КПК.
Слідчим суддею помилкового зазначено, що слідчим не вказано мету та завдання арешту мана, хоча у клопотанні містяться положення про те, що завданням арешту є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування.
Із врахуванням необхідності збору доказової бази, проведення експертних досліджень, специфіки розслідування злочинів, передбачених ст. 358 КПК є зрозумілим, що документи на які просив накласти арешт дізнавач мають суттєве та істотне значення, адже саме в них містяться відомості про питання пов`язані з можливою підробкою документів з метою ухилення від військової служби.
Арешт майна забезпечується для збереження речових доказів.
У клопотанні слідчого зазначені усі складові та вимоги передбачені ст. 171 КПК.
Слідчим суддею, в порушення вимог ч.2 ст. 173 КПК в недостатній мірі враховано можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
Вказує, що це негативно вплине на всебічність та повноту досудового розслідування та нашкодить йому.
Прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Адвокат ОСОБА_7 вказував на необґрунтованість апеляційної скарги прокурора та просив залишити її без задоволення.
Мотиви суду.
Частиною 1 ст. 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, у порядку ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з з клопотанням про арешт майна оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, а саме забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положеннями ч. 1 ст. 173 КПК України, визначено, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України визначено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів провадження 02.09.2022 року старший дізнавач СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області лейтенант поліції ОСОБА_8 подала клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000324.
У клопотанні зазначено, що що 01.09.2022 року до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що 01.09.2022 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час проходження прикордонного контролю в пункті пропуску «Старокозаче» з метою безперешкодного перетину державного кордону України та ухилення від військової служби, надав на паспортний контроль тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 видане 21.02.2020 року та довідку військово-лікарської комісії в 25.07.2022 року видані ІНФОРМАЦІЯ_2 та пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 видане 26 березня 2015 року, з можливими ознаками підробки, тим самим використовував завідомо підроблений документ.
За даним фактом 02.09.2022 року відомості внесено до ЄРДР за № 0000324 від 02.09.2022 року за ознаками кримінальної правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
01.09.2022 року в період часу з 16.00 год. по 16.30 год. за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, автошлях Р-72 у приміщенні ПП «Старокозаче», було проведеного огляд місця події, в ході якого було виявлено та вилучено: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 видане 21.02.2020 року, довідку військово-лікарської комісії від 25.07.2022 року, видану ІНФОРМАЦІЯ_2 та пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 видане 26 березня 2015 року. Вказані документи упаковано до спеціального пакету НПУ № PSP 1164293 зазначенням.
Постановою дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області про залучення до кримінального провадження речових доказів вищезазначені речі визнані речовими доказами.
Далі дізнавач наводить зміст положень ч. 1 ст. 98, ч. 1 ст. 100, ч.2 ст. 131, ч.1 ст. 171 КПК.
Дізнавач вказує, що враховуючи , що відповідно до п. 1 ч.4 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення , зокрема збереження речових доказів, керуючись ст. 98, 100, 131, 132, 170 , 171 КПК , просить клопотання задовольнити та накласти арешт на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 видане 21.02.2020 року, довідку військово-лікарської комісії від 25.07.2022 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_2 та пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 видане 26 березня 2015 року, які були вилучені під час проведення огляду місця події за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, автошлях Р-72 у приміщенні ПП «Старокозаче», для збереження речових доказів у кримінальному провадженні та проведення відповідних експертиз та після проведення необхідних слідчих дій.
Ухвалою слідчого судді від 07.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що дізнавачем не зазначено завдання, для виконання (досягнення) якого дізнавач просить суд накласти арешт, не міститься посилання на докази, що свідчать про намір власника чи іншої особи знищити майно та документи. У клопотанні у якості обґрунтування необхідності накладення арешту лише зазначено, що вилучене у ОСОБА_9 майно є речовим доказом по матеріалам кримінального провадження.
В результаті дослідження клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що дізнавачем не доведено мету накладення арешту. Досудове розслідування здійснюється за фактом використання завідомо підробленого документа. Однак в ході розгляду питання про накладення арешту на майно, не встановлено з якою саме метою необхідно накласти арешт, не обґрунтовано вірогідність його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У клопотанні дізнавач зазначив, що постановою дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області вищезазначені речі визнані речовими доказами, проте в матеріалах клопотання така постанова взагалі відсутня.
Колегія суддів вважає, що такий висновок слідчого судді ґрунтується на матеріалах провадження.
Клопотання дізнавача, крім викладення обставин за яких було виявлено та вилучено зазначені вище документи та цитування положень ч.1ст. 98, ч.1 ст. 100, ч 2 ст. 131, ч 1 ст. 171 не міститься жодного посилання на те яким критеріям, передбаченим ст. 98 КПК відповідають вилучені документи, як і не міститься жодного обґрунтування наявності ризиків , передбачених ч.1 ст. 170 КПК, не вказано які права власника майна підлягають обмеженню шляхом накладання арешту .
Посилання дізнавача у клопотанні на те, що постановою дізнавача вилучені документи були залучені в якості речових доказів, без вказівки дати винесення такої постанови, не знайшли своє підтвердження під час розгляду клопотання як слідчим суддею так і під час апеляційного розгляду.
До клопотання копії відповідної постанови дізнавача долучено не було.
До апеляційної скарги прокурора також не було додано доказів, що дізнавач у цьому кримінальному провадженні залучив вилучені документи в якості речових доказів.
Під час апеляційного розгляду прокурор не зміг вказати ким і коли було винесена постанова про залучення перелічених у клопотанні документів в якості речового доказу та вказав , що не має на руках відповідного процесуального рішення дізнавача.
Отже органом досудового розслідування не доведено, що документи , на які дізнавач просить накласти арешт були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають вимогам ст. 98 КПК України, оскільки в клопотанні про арешт майна та долучених до нього документах відсутнє будь-яке обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України слід дійти висновку, що ці документи є речовим доказом .
Майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України та яке вилучене під час огляду, може набути статусу речового доказу за рішенням дізнавача , що відповідає приписам ч.1, 5 ст. 110 , 298-3 КПК і таке рішення приймається у формі постанови.
Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок дізнавача про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст. 98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.
Згідно положень ст. 171 КПК України, наведені слідчим у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання.
На переконання колегії суддів, дізнавач, який вважає за потрібне звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження його як речового доказу, першочергово мав би визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій зазначити підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України. Проте таких дій вчинено не було, з огляду на відсутність у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що слідчий суддя всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, а тому доводи викладені в апеляційній скарзі про незаконність ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те , що специфіка розслідування кримінального правопорушення, передбачених ст. 358 КПК діє підстави для висновку , що що документи на які просив накласти арешт дізнавач мають суттєве та істотне значення, оскільки в них містяться відомості про питання пов`язані з можливою підробкою документів з метою ухилення від військової служби, не можуть бути визнані апеляційним судом як підстава для скасування ухвали слідчого судді.
Такі посилання прокурора не спростовують висновків про те, що у клопотанні про арешт майна дізнавач не вказав жодного обґрунтування обставин , які були зазначені вище, не довів необхідність накладення арешту та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 170 КПК, не додав доказі визнання документів речовими доказами.
Враховуючи викладене , колегія суддів приходить до висновку , що зазначені в апеляційній скарзі прокурора доводи , не можна визнати обґрунтованою підставою для скасування ухвали слідчого судді та прийняття апеляційним судом рішення про задоволення клопотання дізнавача, як на тому наполягає апелянт.
Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 170, 173, 404, 405, 407, 422, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року, якою відмовлено у накладенні арешту на майно залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення іоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4