Справа № 369/4823/22
Провадження №1-кс/369/809/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.06.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання старшого слідчого слідчої групи - заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001194 від 17.04.2022, за ознаками злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч.1 ст. 438 КК України, про здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -
ВСТАНОВИВ:
До Києво-Святошинського районного суду надійшло клопотання старшого слідчого слідчої групи - заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001194 від 17.04.2022, за ознаками злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч.1 ст. 438 КК України, про здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_6 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще
49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН
від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій
від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та
7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України
від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
У зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.
Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.
При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.
З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації
(далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.
В подальшому, починаючи з 20.02.2014, на виконання свого злочинного плану військово-політичне керівництво РФ з використанням військовослужбовців РФ та інших спецпідрозділів розпочало здійснювати агресію та військові дії щодо України у відношенні її територіальної цілісності та забезпечення правопорядку. Зокрема здійснено окупацію території АР Крим, створено терористичні організації «ДНР» та «ЛНР». При цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління частинами територій Донецької та Луганської областей України на місцевому рівні.
З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з
20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.
Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.
22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації реалізуючи злочинний план направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію на території України.
У подальшому підрозділами ЗС РФ, на виконання злочинного наказу представників влади РФ, всупереч вимог міжнародного законодавства, зокрема: частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року; резолюцій - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС РФ та інших військових формувань здійснено вторгнення на територію України та розпочато збройне протистояння з метою незаконного перетинання державного кордону України та посягання на її територіальну цілісність і недоторканність.
Водночас, відповідно до Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаній у м. Женева 12.08.1949, учасниками якої є зокрема Україна та РФ (далі Конвенція), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.
Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. (стаття 3 Конвенції).

Відповідно до положень ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.
Статтею 28 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.
Крім того, ст. 31 Конвенції визначено, що жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Водночас, високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. (стаття 32 Конвенції).

Статтею 55 Конвенції встановлено, що окупаційна держава зобов`язана за допомогою усіх наявних засобів забезпечувати населення продуктами харчування та медичним матеріалами; зокрема, постачати необхідні продукти харчування, медичні матеріали та інші припаси, якщо ресурсів окупованої території виявиться недостатньо.

Також, одним із загальновизнаних міжнародних правових актів, що регулює питання відповідальності за злочинні дії вчинені в умовах збройних конфліктів є Римський статут міжнародного кримінального суду (підписаний в м. Рим 17.07.1998, вступив в силу 01.07.2002). Вказаний документ підписаний представниками РФ 13.09.2000 та України 20.01.2000.
Відповідно до ст. 7 Статуту дається визначення злочинів проти людяності, до яких зокрема віднесені: згідно п. (e) ч. 1 ст. 7 Статуту - ув`язнення або інше жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права; згідно з п. (k) ч. 1 ст. 7 Статуту інші нелюдські діяння аналогічного характеру, що полягають в умисному спричиненні сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або серйозної шкоди психічному або фізичному здоров`ю.
Відповідно до ст. 8 Статуту дається визначення військових злочинів, до яких зокрема віднесені: згідно підпункту (ііі) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту умисне спричинення сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або шкоди здоров`ю; згідно підпункту (iv) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту незаконне, безглузде та великомасштабне знищення та привласнення майна, не викликане військовою необхідністю; згідно підпункту (viii) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту взяття заручників; згідно підпункту (i) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту умисні напади на цивільне населення як таке або окремих цивільних осіб, які не беруть безпосередньої участі у військових діях; згідно підпункту (xxi) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту зазіхання на людську гідність, зокрема образливе та принижувальне поводження.
Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
У свою чергу громадянин Російської Федерації ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, з невстановлених мотивів, за попередньою змовою групою осіб з іншими особами, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС РФ, які діють в порушення вищевказаних нормативних правових актів, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу у якому він проходив військову службу здійснив незаконний перетин державного кордону та приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території м. Буча Бучанського району Київської області.
Так, 20 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, незаконно проник на територію України, а саме на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де в останнього виник умисел на жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного правагромадянина України ОСОБА_7 з числа цивільного населення, що не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним.

Того дня, а саме 20 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_6 , який є військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на жорстоке позбавлення фізичної свободи, принижувального та образливого ставлення, спричинення сильних страждань громадянина України ОСОБА_7 з числа цивільного населення, що не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог п. п. a, b, c ст. 3, ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції, п. е ч. 1 ст. 7, підпункту viii п. а ч. 2 ст. 8 Статуту шляхом фізичного примусу, погрожуючи застосувати силу та зброю, яка ним була продемонстрована потерпілому, перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 підійшов до останнього спереду та без будь-якої виправданої необхідності, конкретної мети та цілі завдав ОСОБА_7 одного удару прикладом невстановленої зброї схожої на автомат в область грудної клітки.

Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_6 , здійснено вплив на потерпілого ОСОБА_7 , а саме на людську гідність шляхом образливого та принижуючого поводження, спричинення сильних стражданьта тілесних ушкоджень, що є жорстоким поводженням з цивільним населенням та є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами.

28.04.2022 у зв`язку з викладеними обставинами, встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні злочину, у порядку визначеному ч. 1 ст. 278, ч. 3 ст. 111, ч. 1 ст. 135 КПК України, повідомлено про підозру ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Владивосток Приморського краю Російської Федерації, громадянину Російської Федерації, військовослужбовецю збройних сил Російської Федерації, серія і номер паспорта громадянина Російської Федерації: НОМЕР_1 , виданий ОУФМС Росії по Приморському краю в Первореченському районі м. Владивосток 04.04.2012, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, копії яких надаються суду, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим; протоколами огляду; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого; іншими доказами в своїй сукупності.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав. Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

04.05.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в розшук.

Докази, зібрані в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, є достатніми для складання обвинувального акту, однак завершити досудове розслідування не є можливим, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів слідства та суду.

Враховуюче викладене, повідомлення про виклик ОСОБА_6 для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 13.05.2022, на 14 год. 00 хв. 19.05.2022, на 18 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 27.05.2022, на 14 год. 00 хв. 26.05.2022, на14 год. 00 хв. 02.06.2022 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр, окрім цього опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 проте ОСОБА_6 не з`явився для допиту у визначений слідчим час, причини неявки не повідомив.

На підставі вищевикладеного, старший слідчий слідчої групи - заступник начальника управління поліції начальник слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковник поліції ОСОБА_5 просив надати дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001194 від 17.04.2022, за ознаками злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч.1 ст. 438 КК України відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, деталізував обставини, встановлені досудовим розслідуванням, та зв`язки з іншими підозрюваними.
Захисник при вирішенні вказаного клопотання, поклався на розсуд суду.
Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 297-1 КПК України спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється стосовно одного чи декількох підозрюваних згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, однак з урахуванням певних особливостей.
Не зважаючи на те, що спеціальне досудове розслідування (in absentia) розташоване в Кримінальному процесуальному кодексі за межами розділу VI, воно є особливим (екстраординарним) порядком кримінального провадження. Він застосовується у випадку ухилення підозрюваного від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів слідства та суду, а зміна порядку досудового розслідування з загального на спеціальний обумовлена необхідністю досягнення завдань кримінального провадження навість в тих випадках, коли підозрюваний фізично перебуває поза межами досягнення, однак обізнаний про наявне щодо нього кримінальне провадження.
Сучасний концепт досудового розслідування in absentia, передбачений в національному законі, ґрунтується на засадах кримінального провадження (презумпція невинуватості, забезпечення права на захист, право на оскарження судових рішень, диспозитивність тощо), повною мірою враховує гарантії прав і інтересів підозрюваного та демократичні стандарти справедливого правосуддя. Спеціальне досудове розслідування (in absentia) як інститут кримінального процесу має відповідне призначення. Його «функціонал» створює належну правову процедуру для забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування в умовах ухилення підозрюваного від досудового розслідування з одночасним забезпеченням його процесуальних прав. При чому в будь-який момент підозрюваний може з`явитися на території України для особистої участі у відповідному процесуальному статусі (що обумовлює припинення спеціального досудового розслідування).
Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень врегульовані главою 24-1 КПК України.
Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, 116, 118, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук (ч. 2 ст. 297-1 КПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 297-4 КПК України під час вирішення питання про здійснення спеціального досудового розслідування слідчий суддя зобов`язаний врахувати наявність достатніх доказів для підозри особи, щодо якої подано клопотання, у вчиненні кримінального правопорушення.
Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування, якщо прокурор, слідчий не доведе, що підозрюваний переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук (ч. 1 ст. 297-4 КПК України).
Отже, під час розгляду клопотання про спеціальне досудове розслідування, а також з урахуванням висловлених учасниками аргументів слідчий суддя має встановити:
-чи передбачає КПК України спеціальне досудове розслідування щодо злочину, який розслідується у межах того чи іншого кримінального провадження;
-чи набула особа, щодо якої подано клопотання про спеціальне досудове розслідування, статусу підозрюваного у кримінальному провадженні;
-чи наявні достатні докази для підозри особи, щодо якої подано клопотання про спеціальне досудове розслідування, у вчиненні нею кримінального правопорушення, та обґрунтованість підозри;
-чи переховується особа від органів слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності;
-чи оголошена особа у міждержавний та/або міжнародний розшук.
Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.04.2022 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001194 від 17.04.2022 здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_6 підозрюється в жорстокому поводженні з цивільним населенням, що є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
КПК України передбачає здійснення спеціального досудового розслідування щодо злочину, передбаченого ст. 438 КК України (ч. 2 ст. 297-1 КПК України). Отже, в цьому кримінальному провадженні застосування спеціального досудового розслідування є законодавчо обумовленим.
У відповідності до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є:
-особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276 - 279 цього Кодексу, повідомлено про підозру,
-особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або
-особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Згідно з ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Порядок здійснення повідомлень передбачений ст. 135 КПК України.
За змістом ч. 1 ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи (ч. 2 ст. 135 КПК України).
Із матеріалів клопотання вбачається, що 28.04.2022 у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 старший слідчий слідчої групи - заступник начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковник поліції ОСОБА_5 за погодженням із керівником Бучанської окружної прокуратури Київської обасті прокурором ОСОБА_8 , склав повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, копії яких надаються суду, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим; протоколами огляду; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого; іншими доказами в своїй сукупності.

Відповідно до рапорту старшого оперуповноваженого з ОВС ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_6 виїхав та перебуває на території Російської Федерації, тобто на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.
Так, ОСОБА_6 викликався для для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 13.05.2022, на 14 год. 00 хв. 19.05.2022, на 18 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 27.05.2022, на 14 год. 00 хв. 26.05.2022, на14 год. 00 хв. 02.06.2022 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр, окрім цього опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 проте ОСОБА_6 не з`явився для допиту у визначений слідчим час, причини неявки не повідомив.

Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
За наслідками вищевикладеного, 04.05.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в міжнародний розшук.
Із змісту ч. 2 ст. 297-1 та ч. 1 ст. 297-4 КПК України вбачається, що для надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування орган слідства має довести факт оголошення підозрюваного у міждержавний та/або міжнародний розшук. Відповідно до ч. 2 ст. 281 КПК України, про оголошення розшуку (державного, міждержавного, міжнародного) органом досудового розслідування має бути винесена відповідна постанова. Ця постанова у подальшому є підставою для здійснення розшуку оперативним підрозділом, якому доручено здійснювати розшук підозрюваного, усіх необхідних розшукових заходів в межах державного розшуку, або для звернення за міжнародною правовою допомогою - при міждержавному або міжнародному розшуку. Тобто оголошення розшуку підозрюваного на підставі ст. 281 КПК України не має будь-якого територіального обмеження.
Разом з тим, відомості про оголошення розшуку підозрюваного, що має здійснюватися протягом 24 годин з моменту винесення прокурором або слідчим відповідної постанови вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів, міжнародному розшукові з ініціативи правоохоронних органів України підлягають особи, які виїхали за межі України і ухиляються від кримінальної відповідальності за злочини, за які згідно з чинним законодавством передбачене (призначене) покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше шести місяців. Підставою для міжнародного розшуку громадян України є запит правоохоронного органу, надісланий до НЦБІ.
Таким чином, оголошення міжнародного розшуку в законодавстві, підозрюваним, який оголошений у міжнародний розшук, слід вважати особу, щодо якої вчинено таку сукупність процесуальних дій: 1)винесена постанова про оголошення особи в міжнародний розшук; 2)відповідна інформація внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань; 3)інформація про оголошення особи в міжнародний розшук внесена до інформаційно-інтеграційної системи; 4)сформований і скерований запит до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 КПК України, ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Із матеріалів клопотання вбачається, що всі дії, спрямовані на оголошення ОСОБА_6 в розшук, органом досудового розслідування виконані.
З огляду на викладене вище, слідчий суддя вважає доведеним оголошення ОСОБА_6 в міжнародний розшук.
Оскільки органом досудового розслідування доведено, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, умисно ухиляється від органів слідства та суду за межами України, оголошений у міжнародний розшук, слідчий суддя дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування щодо нього.
З огляду на вище викладене, керуючись статтями 297-1 - 297-4, 372, 376 КПК України слідчий суддя
ПОСТАНОВИЛА:
Клопотання старшого слідчого слідчої групи - заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 про здійснення спеціального досудового розслідування - задовольнити.
Надати дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001194, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.04.2020, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владивосток Приморського краю Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, військовослужбовця збройних сил Російської Федерації, серія і номер паспорта громадянина Російської Федерації: НОМЕР_1 , виданий ОУФМС Росії по Приморському краю в Первореченському районі м. Владивосток 04.04.2012, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
Відомості про здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 не пізніше 24 годин після постановлення цієї ухвали внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1