Провадження № 1-і/554/78/22
У Х В А Л А

27 травня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України,

в с т а н о в и в :

До провадження Октябрського районного суду м. Полтави клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України.

В судовому засіданні прокурор оголосив вищезазначене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , яке він мотивував тим, що ризики, визначені ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися. Посилався на характер вчиненого злочинного діяння, поведінку та особу обвинуваченого, який не має сталих соціальних зв`язків, також вважав, що є всі підстави, що він може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, оскільки перебував в розшуку та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки раніше обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів, у зв`язку з чим вважав, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Захисник обвинуваченої заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначивши при цьому, що ризики, визначені прокурором, є недоведеними, а саме клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, у зв`язку з чим вважала за можливе змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачений ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлений не був. В матеріалах справи міститься довідка начальника Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» про те, що з 05 березня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченим не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченого щодо заявленого в судовому засіданні клопотання прокурора. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання під вартою за участі захисника за відсутності самого обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд дійшов таких висновків.

Відповідно до Розпорядження Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22, винесеного на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами), було змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Октябрським районним судом м. Полтави.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені вище дії.

При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу суд щоразу зобов`язаний здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності з вимогами Кримінально-процесуального кодексу України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення у відповідності до ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування такого запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, вимоги пунктів 3 та 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Однак прокурор в своєму клопотанні, як і в судовому засіданні, всупереч вимог законодавства України, посилався на наявність лише тих ризиків, визначених ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування, та які нібито продовжують існувати й на цей час, однак доказів на підтвердження цього факту суду не надано, так само як і не надано доказів, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченої під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту. Клопотання прокурора не містить ні відомостей про інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_5 кримінальні правопорушення та про обставини їх вчинення, ні жодного додатку на їх підтвердження.

Сама тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин проти України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

Суд зазначає, що один з епізодів кримінальних правопорушень, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , згідно ст. 12 КК України віднесений до кримінального проступку. При цьому, суд акцентує увагу, що інкримінований кримінальний проступок останній вчинив 2018 року, а відтак у відповідності до ст. 49 КК України, на момент даного судового розгляду строки давності притягнення обвинуваченого до відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України закінчились.

Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, який віднесений до нетяжких злочинів та враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення (злочин вчинено в 2019 році, збитки внаслідок його вчинення становлять 900 грн, тобто є незначними), суд, з урахуванням наведеного, не вбачає підстав, які б виправдовували подальше утримання останнього під вартою по наведених епізодах злочинної діяльності.

Також суд звертає увагу, що обвинувачений не визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а відтак, користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді і на даний час не є безперечно встановленими.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до пункту 51 Рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, дослідивши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про те, що його зміст не містить обґрунтованих доказів необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише містить сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, при цьому не наведено доказів, що заявлені ризики на цей час не зменшилися.

Саме лише посилання прокурора на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, як на фактор ризику, не є достатнім для переконання, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний забезпечити дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

Крім того, суд, на підставі тих матеріалів, що містяться в його розпорядженні, звертає увагу на те, що ОСОБА_5 є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII (далі - Закон № 838-VIII), згідно з яким ч. 5 ст. 72 КК України передбачала, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до правового висновку щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), викладеного в п. п. 102-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 663/537/17, зокрема, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII); якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

На підставі викладеного, враховучи, що 22 жовтня 2021 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова відносно ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому було продвжено у відповідності до законодавства України, то на цей час ОСОБА_5 вважається таким, що ув`язнений вже протягом року.

При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до ст. 131 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Тобто застосування запобіжних заходів не повинно розцінюватися як міра покарання, а вважається тільки певними обмеженнями особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та застосовуються з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

Суд приймає до уваги доводи прокурора щодо наявності ризику переховуватись від суду, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час перебував в розшуку.

На підставі наведенного суд констатує, що стороною обвинувачення не наведено жодного доказу на підтвердження недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, так само як і не наведено підстав, які б виправдовували довготривале утримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченої під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

На підставі викладеного, враховуючи характеристику особи обвинуваченого, викладені обставини справи, а також те, що останній утримується під вартою вже досить тривалий час, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання та, з метою уникнення ризику переховування від суду, вважає за необхідне покласти на обвинуваченого процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти негайно.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 25 липня 2022 року обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися за межі України без дозволу суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Копію ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде складено та оголошено 27 травня 2022 року о 15 годині.

Суддя ОСОБА_1