Провадження № 11-кп/824/1815/2022 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, мешкає: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 12.02.2018 року Мелітопольським міськрайонним

судом Запорізької області за ст. 185, ч. 2, 3 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільнився 21.09.2020 року по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, 30 липня 2021 року приблизно в 22 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» по вул. Братиславська, 3 в м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, під приводом допомоги запропонував раніше незнайомій йому ОСОБА_8 , яка тримала в руці пакет з особистими речами, провести її до зупинки, на що ОСОБА_8 погодилась та передала ОСОБА_7 свій пакет з речами, після чого ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, скориставшись відсутністю уваги потерпілої та сторонніх осіб, з вказаного пакету повторно таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме: мобільний телефон марки «МЕІZY-М5с 16Гб» вартістю 1 400 грн., з сім-карткою мобільного оператора «Vоdаfоne» та сім-карткою мобільного оператора «Lіfесеll», які для потерпілої матеріальної цінності не становлять, після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.
Цим же вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Деснянського районного суду . Києва від 30 листопада 2021 року в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі зі звільненням його від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України, із призначенням іспитового строку 1 рік.
Вимоги обґрунтовує тим, що вирок підлягає зміні у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого через суворість та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції як пом`якшуючу обставину не було враховано вчинення ним кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких життєвих обставин та не навів обґрунтування, чому до нього не було застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки, на переконання апелянта, будь які обставини, які б зробили це неможливим, відсутні.
Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У звязку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 349 КПК України суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Таке рішення суду відповідає вимогам закону. У звязку з цим фактичні обставини кримінального провадження не можуть бути предметом розгляду в апеляційному порядку.

Проте, апеляційний суд не позбавлений можливості перевірити законність та обґрунтованість вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, про що наголошується в апеляційній скарзі.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильне застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Крім того, відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особи винного, який раніше судимий, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин по даній справі, не працює та обрав йому покарання у вигляді обмеження волі. При визначенні ОСОБА_7 строку покарання у вигляді обмеження волі, суд врахував його вік, стан здоров`я, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, вид та вартість викраденого майна, повернення вказаного майна потерпілій, наявність пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття у вчиненому, відсутність обтяжуючих покарання обставин та обрав йому строк обмеження волі в межах мінімального, який передбачений санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, який, на переконання суду першої інстанції, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції у частині визначення виду й розміру призначеного покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації покарання та справедливості, адже суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання повністю дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України: належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів; дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що необхідним та достатнім покаранням для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_7 є покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
Відтак, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 відносно призначення йому судом першої інстанції занадто суворого покарання не є обґрунтованими.
Стосовно інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема, про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при призначенні йому покарання як обставину, яка пом`якшує покарання вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин (п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України) та не взяв до уваги позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 552/517/19, колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного судового рішення не вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції було здобуто відомості, які б доводили існування в обвинуваченого на час вчинення кримінального правопорушення тяжких особистих обставин, які б зумовили у останнього стан підвищеної нервозності, страху, переживання тощо, що, в свою чергу, визначило вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Не наведено також таких відомостей і в апеляційній скарзі.
Щодо позиції обвинуваченого про неправильне застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України), колегія суддів вважає за необхідне вказати, що застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правового впливу. Тобто вирішення питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є судовою дискрецією.
У постанові від 14 червня 2018 року (справа № 760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обовязки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Зі змісту оскаржуваного обвинуваченим вироку вбачається, що мотивуючи своє рішення щодо обрання обвинуваченому ОСОБА_7 виду й розміру покарання, суд першої інстанції, враховуючи особу винного, який раніше судимий, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин по даній справі, прийшов до висновку про необхідність обрання йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік та 6 (шість) місяців і без застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України).
Переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом ОСОБА_7 покарання, і вважає, що обвинуваченим в поданій апеляційній скарзі не наведено достатніх, обґрунтованих і переконливих даних, які б у своїй сукупності давали підстави для можливості звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання є достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4