Дата документу 29.03.2022 Справа № 337/3528/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3528/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/907/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02 березня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02 березня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів до 30 квітня 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду не відповідають нормам кримінально-процесуального закону, є необґрунтованими в повному обсязі та такими, що протріщать практиці ЄСПЛ та рішенню Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року.

Посилається на порушення його прав як захисника, оскільки судом не направлено йому копію оскаржуваної ухвали.

Вважає, що всі вказані прокурором у клопотанні ризики не підтверджуються та мають характер припущень.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту, а саме: ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання та перебування; має офіційне працевлаштування та має стабільний заробіток, позитивну характеристику за місцем роботи; не допускав дисциплінарних порушень у Запорізькому слідчому ізоляторі; матір обвинуваченого потребує стороннього догляду у зв`язку із хворобою.
Стороною обвинувачення не було вручено копію клопотання про продовження строку запобіжного заходу ні обвинуваченому, ні захиснику.

Крім того, винуватість ОСОБА_6 на даний час не підтверджується фактичними даними.

Відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть забезпечити належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених КПК України.

Згідно з ухвалою суду, 01 лютого 2022 року після здійснення автоматизованого розподілу справ в провадження судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України після скасування судом апеляційної інстанції вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07 липня 2021 року.

01 березня 2022 року прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_9 до суду подано письмове клопотання про продовження запобіжного заходу тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 терміном на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав, що продовжують свою дію ризики, передбачені пп.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, наявність яких підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріали кримінального провадження, а саме: переховування від суду; незаконно впливати на потерпілу у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зазначив, що кримінальне правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 згідно ст.12 КК України, віднесено до категорії особливо тяжких злочинів. ОСОБА_6 не працевлаштований, не має стійких зв`язків, є особою, раніше судимою за вчинення злочинів проти власності та статевої свободи та статевої недоторканості особи, судимість за які в установленому законом порядку не зняті та не погашені, тобто ОСОБА_6 усвідомлює те, що він може потрапити до місць позбавлення волі на тривалий строк, що в свою чергу вказує на те, що останній може переховуватись від суду, що є ризиком, передбаченим п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Також вказав, що обвинувачений ОСОБА_6 є особою, раніше судимою за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості, усвідомлений про місце мешкання малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , що вказує на те, що він може впливати на неї через погрози розправою, що підтверджується тим, що злочин вже був скоєний із погрозою застосування насилля, що є ризиком, передбаченим п.3 ч.1 ст.177 КПК України. Наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, підтверджується тим, що ОСОБА_6 є особою, неодноразово судимою за вчинення злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості. Зазначив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

При розгляді клопотання у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 підтримала його з наведених підстав, зазначила, що з огляду на те, що справа підлягає новому розгляду, продовжують існувати ризики незаконного впливу на потерпілих та свідків, ризику переховування, а тяжкість обвинувачення, хоча і не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу найбільш суворого виду, проте має враховуватись у сукупності з іншими обставинами.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просив в задоволенні клопотання відмовити, оскільки воно є незаконним, необґрунтованим, безпідставним. Посилався на те, що в клопотанні не зазначено спосіб вчинення кримінального правопорушення, не підтверджені ризики, про які зазначає прокурор. Просив врахувати, що до затримання його підзахисний працював, що спростовує твердження прокурора про відсутність роботи та міцних соціальних зв`язків.

Обвинувачений ОСОБА_6 просив в задоволенні клопотання відмовити, оскільки справа проти нього сфабрикована, він не винний у вчиненні кримінального правопорушення, не отримував у СІЗО копію клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілу у цьому кримінальному провадженні; вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення; з огляду на фактичні обставини провадження; те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк; раніше він неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи; в наявних матеріалах провадження немає відомостей, які б свідчили про на наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, наявність на його утриманні будь-яких осіб; розгляд провадження ще триває, в кримінальному провадженні після повернення справи на новий розгляд не допитана потерпіла та свідки.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованого останньому правопорушення та суворість можливого покарання.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, в т.ч. з приводу того, що судом першої інстанції захиснику не було вручено копію оскаржуваної ухвали та не надіслано на підсистему «Електронний суд», а також ані захиснику ані обвинуваченому не вручалось клопотання про продовження строків тримання під вартою, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, з огляду на таке.
В наданих суду апеляційної інстанції матеріалах дійсно відсутні відомості щодо вручення стороні захисту копії клопотання прокурора, а також вручення обвинуваченому копії оскаржуваної ухвали.
Разом з цим, з зазначених матеріалів убачається, що доводи клопотання обговорені в судовому засіданні. Як обвинувачений так і його захисник висловили свої заперечення, які були судом перевірені та на них надана відповідь в оскаржуваній ухвалі.
При апеляційному розгляді обвинувачений також мав можливість реалізувати всі свої процесуальні права, всі доводи сторони захисту перевірені, проте, ці доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
В оскаржуваній ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02 березня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів до 30 квітня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4