ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/443/22 Справа № 191/3459/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000950 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року щодо
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Синельникове, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 2 (два) роки.
На підставі п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 21 615 (двадцять одну тисячу шістсот п`ятнадцять тисяч) грн. 95 (дев`яносто п`ять) коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доля речових доказів та процесуальних витрат вирішена у відповідності вимог процесуального закону.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 червня 2018 року, приблизно о 15-00 годині ОСОБА_7 знаходився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . В цей час до них у двір прибув, з метою вирішення боргових зобов`язань, раніше йому знайомий ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 , виникла обоюдна бійка в ході якої обвинувачений, помилково оцінюючи дії потерпілого як суспільно небезпечні, перебуваючи у стані уявної оборони, з метою захисту від посягання на себе, але маючи умисел спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , застосовуючи предмет у вигляді металевої труби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміючи, що шляхом завдання ударів потерпілому, він може заподіяти потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, передбачаючи можливість настання таких наслідків, та бажаючи їх настання, наніс не менше 2-х ударів металевою трубою по спині потерпілого та не менше 2-х ударів по голові потерпілого, а всього наніс не менше 20 ударів в різні анатомічні ділянки і площини тіла, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: сукупної відкритої проникаючої черепно-мозкової травми; забою головного мозку 3 ступеню; вогнищевих забоїв правої скроневої, лівої лобової і потиличної часток; субдурального згортку в лівій скроневій долі; субарахноїдального крововиливу; пневмоцефалії; перелому скроневої кістки з 2-х сторін, тім`яної кістки зліва, потиличної кістки, перелому основи черепу; забитої рани голови; рваної рани правої вушної раковини; розриву правого слухового проходу; закритої травми грудної клітини; забою грудної клітини; закритої травми живота; саден та забоїв м`яких тканин грудної клітки, черевної стінки і попереку.
У відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 269 від 19 липня 2018 року, тілесні ушкодження у вигляді: сукупної відкритої проникаючої черепно-мозкової травми з численними забоями головного мозку 3 (третього) ступеню, крововиливами під оболонки головного мозку, пневмоцефалією (повітря в порожнині черепу), переломами кісток склепіння та основи черепу, за своїм характером, та у своїй сукупності, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та виключити з вироку відшкодування збитків потерпілому.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що на момент вчинення кримінального правопорушення останній захищався, оскільки потерпілий прийшов з метою нанесення шкоди здоров`я обвинуваченому та його родичам.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що вирок ухвалений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що на його думку не дає можливості дійти однозначного і об`єктивного висновку про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що всі досліджені докази, суд першої інстанції в своєму рішенні фактично тільки перерахував, коротко розкрив зміст тільки їх частини, не зазначаючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що деякі докази у вигляді показань, містять суперечливі твердження.
Звертає увагу на висновок експерта №269 від 19 липня 2018 року за результатами проведення судово-мєдиної експертизи потерпілого ОСОБА_9 , якою встановлено, що судово-експертні та клінічні дані, щодо наявності характеру і масивності встановлених тілесних ушкоджень голови, тулуба та кінцівок, локалізація їх у взаємно різних анатомічних ділянках та площинах тіла, свідчать за те, що вони є наслідками тупої травми спричинені не менш, як двадцятьма динамічними ударними впливами тупого, жорсткої конструкції предмету, з обмеженою подовженою, вирогідно циліндричною, контактуючою поверхнею, чим міг бути металевий предмет, на який вказує обстежений, тобто підтверджує показання потерпілого та спростовує показання обвинуваченого, та вказує на те, що суд першої інстанції не надав взагалі ніякої оцінки при визнанні версії потерпілого та обвинувачення непідтвердженою.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної статті. Стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції винесений з порушенням норм матеріального і процесуального права, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано обставини справи, тілесні ушкодження отримані ОСОБА_9 , моральні страждання, які він переніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевні потрясіння через ризик втратити життя та перенесеного глибокого стресу внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими через неможливість продовження активного життя, внаслідок зазначених захворювань, суттєвих обмежень пов`язаних з вибором роду занять через глухоту, зміні його звичайного укладу та способу життя через необхідність бути під постійним наглядом профільних лікарів, постійного відчуття дискомфорту через головний біль та запаморочення.
Вказує на те, що потерпілий під час судового слідства надав усі необхідні документи, які б підтвердили усі обставини заподіяння моральної шкоди.

Також зазначає про те, що була додатково призначена судово-медична експертиза, яка підтвердила втрату слуху у ОСОБА_9 , а тому вважає, що потерпілий повністю підтвердив заподіяну йому моральну шкоду та обґрунтовано просив суд стягнути з ОСОБА_7 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.
Потерпілий та його представник в судовому засіданні просили задовольнити їхню апеляційну скаргу.
Захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з положеннями, закріпленими у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність аналізувати положення п.п. а п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п.52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п.58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п.34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Аналогічного висновку про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 3 березня 2014 року у справі №5-49кс13, де зазначив про те, що необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі.

Отже, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

Разом з цим, у справі "Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії", рішення від 22.09.2009 року, у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції - гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».

Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як видно із матеріалів провадження, дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, тоді як суд першої інстанції, за результатами судового розгляду цього провадження, перекваліфікував дії ОСОБА_7 на ст. 124 КК України, та на підтвердення цього у вироку послався на показання обвинуваченого, свідків, потерпілих, а також письмові докази.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК України ці умови полягають у такому: оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом (прав та інтересів особи, яка захищається, прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної), суспільних інтересів, інтересів держави); оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК; за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

При розгляді справ цієї категорії необхідно також з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. При цьому згідно ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається лише умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Отже необхідна оборона як інститут кримінального права допускається лише у випадку суспільно небезпечного посягання, і лише за наявності суспільно небезпечного посягання в особи виникає право на необхідну оборону.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 22 січня 2015 року у справах № 5-27кс14, у тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У правових висновках Верховного Суду України (справи: № 5-12кс14, № 5-29кс14, № 5-34кс14), зазначено, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що пояснення потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 ставлять під сумнів версію обвинувачення щодо спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 групою осіб, оскільки покази свідка ОСОБА_15 , надані в суді першої інстанції, щодо співучасників кримінального правопорушення є не чіткими, не конкретизованими. Останній не зміг надати детальний опис чоловіків, яких він бачив у дворі обвинуваченого ОСОБА_7 , не зміг назвати одяг, який був вдягнений на присутніх чоловіках, в тому числі на ОСОБА_16 .

Потерпілий ОСОБА_17 . Суду пояснив, що на момент події він не знав чоловіків, які на нього напали та такоє не зміг надати суду опис зовнішності цих чоловіків.

Крім того, пояснення свідків ОСОБА_13 спростовується поясненнями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які пояснили суду, що крім обвинуваченого та потерпілого у дворі нікого не було

В свою чергу, як слідує із наданих суду першої інстанції показів свідка ОСОБА_15 йому зателефонував ОСОБА_20 і сказав, щоб той прийшов. 05.06.2018 року близько 12-30 годин він зустрівся з ОСОБА_21 і пішли до ОСОБА_7 додому. Хвіртка була відчинена, ОСОБА_17 . Засвистів, на що ОСОБА_20 сказав щоб вони заходили. У ОСОБА_7 в руках був предмет схожий на палку, чи дерев`яну чи металеву.

Зазначеним показам свідка ОСОБА_15 суд першої інстанції оцінки не надав.

Крім того, відповідно до акту судово-медичного обстеження № 214 від 07.06.2018 року у ОСОБА_7 встановлено садно шкіри на передній поверхні правого передпліччя у середній третині; смуго подібне садно шкіри на передній поверхні середньої третини правої гомілки та на внутрішній поверхні правої гомілки у середній третині; судово- медичні експертні та клінічні дані щодо наявності, характеру та численності тілесних ушкоджень правих верхньої і нижньої кінцівок, локалізація їх у взаємно різних анатомічних ділянках і площинах голови, свідчать за те, що вони є наслідками тупої травми та спричинені не менш як трьома- чотирма контактами з тупим, твердим травмуючим предметом ( предметами), з обмеженою контактуючою поверхнею, чим могли бути кисть руки стулена в кулак, взута нога або будь-який інший предмет з аналогічними властивостями; характер виявлених ушкоджень не суперечить строкам їх спричинення , тобто 05.06.2018 року; всі вищевказані тілесні ушкодження кінцівок, як окремо так і у сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень ( а.с.47-48 т.3).

Згідно висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) № 148 від 10.09.2020 року, на підставі наданих медичних і судово-медичних даних, у гр. ОСОБА_9 встановлені тілесні ушкодження у вигляді: - сумісної відкритої проникаючої черепно-мозкової травми з численними забоями головного мозку III ст., крововиливами під оболонки головного мозку, пневмоцефалією, перелому кісток склепіння та основи черепу, забійної рани та гематоми потиличної ділянки, рваної рани правої вушної раковини, розриву шкіри правого слухового проходу, що призвели до формування сенсо-невральної приглухуватості справа і виникненням двостороннього мастоїдиту; забою та саден м`яких тканин грудної клітини живота та поперекової області, саден лівого плечового суглобу.

Встановлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної відкритої проникаючої черепно-мозкової травми з численними забоями головного мозку ІІІ ступеню, крововиливами під оболонки головного мозку, пневмоцефалією, перелому кісток склепіння та основи черепу, забійної рани та гематоми потиличної ділянки, рваної рани правої вушної раковини, розриву шкіри правого слухового проходу, могли вплинути на порушення слуху гр. ОСОБА_9 , а саме, формування сенсоневральної приглухуватості справа, і перебувають у прямому причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, що були заподіяні гр. ОСОБА_9 05.06.2018р.

Встановлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної відкритої проникаючої черепно-мозкової травми з численними забоями головного мозку III ст., крововиливами під оболонки головного мозку, пневмоцефалією, перелому кісток склепіння та основи черепу, забійної рани та гематоми потиличної ділянки, рваної рани правої вушної раковини, розриву шкіри правого слухового проходу, призвели до виникнення після травматичних змін головного мозку, а саме, двостороннього мастоїдиту, посттравматичних змін обох лобових, скроневих та потиличних часток, та перебувають у прямому причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, що були заподіянні гр. ОСОБА_9 05.06.2018 року;

Отже, аналізуючи пояснення свідка ОСОБА_13 , в частині того, що ОСОБА_20 сказав щоб вони заходили, а у ОСОБА_7 в руках був предмет схожий на палку, чи дерев`яну чи металеву, а також характер нанесених тілесних ушкоджень ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , не можна вважати, що ОСОБА_20 діяв з перевищенням меж необхідної оборони та останній відчував тривогу та напруженість через те, що ОСОБА_21 професійно займався бойовими мистецтвами і приймав участь у змаганнях.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 124 КК України.

Крім того, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку допущено суперечності.

Так, суд першої інстанції зроблено висновок, що коли потерпілий ОСОБА_21 05.06.2018 року близько 13 годин прийшов додому до обвинуваченого ОСОБА_7 , останній відчував тривогу. В свою чергу, ставлячись критично до пояснення ОСОБА_7 в частині того, що він діяв у стані необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність за спричинення тяжких тілесних ушкоджень, суд першої інстанції зазначає про те, що обоюдна бійка між потерпілим та обвинуваченим не створює для обвинуваченого ОСОБА_7 реальної загрози, яка б вимагала для самооборони від нападу металевою трубою і спричинення потерпілому ОСОБА_21 тілесних ушкоджень в такій кількості, з такими характером і локалізацією.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на ці обставини, судова колегія вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4