ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 310/6042/18
провадження № 51-2980км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 на вирок Бердянського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001632 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кірова Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,
обох у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Бердянського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у порушенні правил дорожнього руху, що заподіяли потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання про долю речових доказів і стягнення процесуальних витрат.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на її користь у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно 13 913,23 та 100 000 грн, а також 6500 грн витрат на правову допомогу.
Районний суд встановив, що ОСОБА_6 04 червня 2018 року приблизно о 17:30 керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Leaf» р.н. НОМЕР_1 у м. Бердянську Запорізької області та рухаючись проїзною частиною вул. Меотіди з боку вул. Ревуцького в напрямку вул. Покровської, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Дачною порушив вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п. 16.11 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), не дав дорогу автомобілю «Daewoo Lanos» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , унаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів, що призвело до травмування пасажира автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_8 яка отримала тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Крім того, водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він у тому ж місці та в той же час керуючи цим автомобілем порушив вимоги п. 16.12 ПДР, а саме не дав дорогу автомобілю «Nissan Leaf» під керуванням ОСОБА_6 та допустив зіткнення транспортних засобів в результаті чого пасажиру автомобіля ОСОБА_8 було заподіяно середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Місцевий суд визнав невинуватим ОСОБА_7 за цим обвинуваченням та виправдав на підставі ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) через недоведеність наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
При перегляді вироку Запорізький апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2020 року залишив це рішення без змін. Стягнув додатково з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 4000 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор місцевої прокуратури ОСОБА_10 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін вироку щодо виправдання ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у цьому суді через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування закону, який підлягав застосуванню).
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції допустив неповноту дослідження доказів, залишив без належної оцінки доводи апеляційної скарги прокурора про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Стверджує, що поза увагою цього суду залишились його доводи про необхідність проведення в кримінальному провадженні повторної інженерно-транспортної експертизи, з огляду на наявність у справі двох суперечливих висновків експерта, з метою підтвердження або спростування висунутого обвинувачення про наявності в діях водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 порушень ПДР та їх причинний зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить змінити судові рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, призначити йому покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно вирішено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди, оскільки автомобіль, яким він керував, бувзастрахований, а тому завдану шкоду в межах суми страхового ліміту суд повинен був стягнути зі страхової компанії, яка не була залучена до участі в справі.
Крім того вважає, що суд першої інстанції не вмотивував належним чином свого рішення щодо визначення розміру моральної шкоди, яку він стягнув з нього на користь потерпілої, а апеляційний суд доводи його апеляційної скарги у цій частині не перевірив.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
Прокурор касаційну скаргу прокурора місцевої прокуратури не підтримала, виступила проти задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 і просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Інших учасників було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, однак вони у судове засідання не прибули.
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційних скаргах, дійшла висновку про таке.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Правильність юридичної кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оспорюються і під сумнів не ставляться.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності під час судового розгляду справи винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Апеляційний суд є останньою інстанцією, яка надає сторонам процесуальну можливість перевірити повноту судового розгляду, правильність оцінки доказів у кримінальному провадженні наданої судом першої інстанції та правильність встановлених цим судом фактичних обставин справи.
Відповідно до положень ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в своїй апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у цьому суді.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_11 у поданій апеляційній скарзі не оскаржували вирок у частині виправдання ОСОБА_7 , просили скасувати його щодо ОСОБА_6 та призначити останньому більш суворе реальне покарання, а також додатково стягнути з нього 4000 грн витрачених на правову допомогу.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 є аналогічними тим, що наведені ним у касаційній скарзі.
При перегляді вироку за цими апеляційними скаргами суд апеляційної інстанції належним чином перевірив наведені в них доводи, дав на ці доводи умотивовані відповіді та дійшов обґрунтованого висновку про законність вироку, виклавши у своєму рішенні обґрунтовані мотиви і підстави якими він керувався залишаючи ці скарги без задоволення.
Із правильністю цих висновків погоджується і суд касаційної інстанції.
Щодо доводів прокурора про незаконне виправдання ОСОБА_7 .
Свій висновок про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК суд першої інстанції зробив на підставі наданих сторонами доказів, які були перевірені в судовому засіданні та визнані судом належними і допустимими, та яким цей суд дав правильну правову оцінку.
Зокрема, свій висновок про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину суд першої інстанції зробив на підставі показань самого ОСОБА_7 , а також засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , експерта ОСОБА_12 наданих ними в судовому засіданні, та досліджених письмових доказів: протоколу огляду місця події від 04 червня 2018 року (т. 1, а. к. п. 100-119), протоколу додаткового огляду місця події від 23 травня 2019 року (т. 2, а. к. п. 12-15), протоколу огляду диску з відеозаписом відеореєстратора від 13 серпня 2018 року (т. 1, а. к. п. 121-126), висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 27 червня 2018 року № 9-395 (в частині встановлення механізму дорожньої пригоди та порушення ПДР ОСОБА_6 ) та висновку додаткової судової інженерно-транспортної експертизи від 09 серпня 2019 року № 9-390 (т. 1, а. к. п. 231-237).
Згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи від 27 червня 2018 року № 9-395 невідповідність вимогам п. 16.12 ПДР у діях водія ОСОБА_7 та невідповідність вимогам п. 16.11 ПДР та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» в діях водія ОСОБА_6 знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди (т. 1, а. к. п. 143-147).
У судовому засіданні 17 квітня 2019 року після допиту експерта ОСОБА_12 захисником ОСОБА_13 було заявлено клопотання про проведення додаткової судової інженерно-транспортної експертизи (зважаючи на показання експерта, щодо неповноти наданих на дослідження відомостей про ДТП), яке суд задовольнив.
Відповідно до висновку додаткової інженерно-транспортної експертизи від 09 серпня 2019 року № 9-390 у діях водія ОСОБА_6 є невідповідність вимогам пунктів 12.4, 12.9 б), 16.11 ПДР та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» які знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.Оскільки за ходом руху водія ОСОБА_7 на попередніх перехрестях були встановлені дорожні знаки 2.3 «Головна дорога», а на перехресті з вул. Меотіди відсутній дорожній знак 2.4 «Кінець головної дороги» та дорожній знак 2.3 «Головна дорога» з табличкою 7.8 «Напрямок головної дороги», то останній повинен був розраховувати, що рухається головною дорогою і з моменту виникнення небезпеки для руху не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди.
Цей висновок експерт ОСОБА_12 підтримав і в судовому засіданні 06 листопада 2019 року (т. 3, а. к. п. 1-2).
З огляду на те, що обставини події були з`ясовані судом повністю і встановлені правильно колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватись із висновками судів обох інстанції про відсутність підстав для призначення в провадженні повторної експертизи.
Щодо доводів засудженого ОСОБА_6 про суворість призначеного покарання.
За правилами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з матеріалів провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання районний суд взяв до уваги тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії середньої тяжкості і є злочином вчиненим з необережності, а також те, що останній раніше не судимий, позитивно характеризується, та наявність у справі обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілій.
Отже, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції дотримався основних засад, передбачених статтями 50 та 65 КК, адже таке покарання за своїм видом і розміром відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та даним про його особу і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.
Згідно з положеннями ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з оспорюваних рішень, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, обставин справи та даних про особу, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування призначеного покарання з випробуванням, та навели у своїх рішеннях переконливі мотиви для такого висновку.
З огляду на це, а також приймаючи до уваги, що доводи касаційної скарги засудженого про призначення йому реального покарання у виді штрафу фактично містять вимоги про погіршення його становища, що прямо суперечить вимогам закону (статті 420, 421 КПК), ці вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо доводів засудженого ОСОБА_6 про неправильне вирішення судом цивільного позову.
Відповідно до вимог ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами визначеними КПК з дотриманням норм і положень Цивільного процесуального кодексу України та Цивільного кодексу України (далі ЦК).
З матеріалів провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 заявила цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на її користь завданої шкоди у солідарному порядку. Просила суд стягнути з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 130 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 13 913, 23 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 6500 грн витрат на правову допомогу (т. 1, а. к. п. 41-59).
Зважаючи на виправдання ОСОБА_7 місцевим судом було прийнято обґрунтоване рішення про стягнення завданої шкоди з ОСОБА_6 та часткове задоволення цивільного позову.
За правилами статей 1166 і 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова (матеріальна) та моральна шкода завдана неправомірними діями фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 цього Кодексу моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Згідно з висновком судової медичної експертизи від 26 червня 2018 року № 216 потерпіла ОСОБА_8 знаходилась на лікуванні в травматологічному відділенні КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання» з діагнозом: «Закритий гвинтоподібний осколковий перелом середньої третини, нижньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням». Вказане ушкодження, згідно з п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я, строком понад три тижні.
Унаслідок заподіяних тілесних ушкоджень потерпіла була вимушена змінити звичний спосіб життя, підшуковувати інші способи заробітку, оскільки через травму не може тривалий час стояти, рухатись і працювати перукарем, як до аварії, та потребує довгої реабілітації для відновлення стану здоров`я, що поставило її у залежність від своїх близьких, як фізично так і матеріально, і в зв`язку з вказаними подіями перенесла сильний фізичний біль та емоційний стрес.

За таких обставин колегія суддів вважає, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілої, була визначена судом з урахуванням глибини її фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей вести активний спосіб життя, а також матеріального становища засудженого, та відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому не вбачає підстав ставити під сумність правильність такого рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до положень ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як убачається з матеріалів провадження, на момент події ОСОБА_6 керував транспортним засобом, що на праві власності належить ОСОБА_14 , та який згідно полісу № АК/8401793 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування»» з страховим лімітом за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в розмірі 200 000 грн та шкоду заподіяну майну в розмірі 100 000 грн (т. 1 , а. к. п. 162).
Під час судового розгляду клопотання про залучення вказаної страхової компанії до участі в справі як відповідача сторонами не заявлялось.
Відхиляючи аналогічні доводи засудженого, наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні слушно вказав про те, що потерпілий не обмежений у своєму праві вибору способу відшкодування завданої шкоди, або шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, або шляхом звернення вимоги до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність.
У свою чергу ОСОБА_6 не позбавлений законних прав та можливості через власника транспортного засобу звернутися до вказаної страхової компанії із заявою про повернення страховиком вказаної суми відшкодування завданої шкоди у межах розміру страхового ліміту та вирішити це питання в цивільно-правовому порядку.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Під час перевірки оскаржуваних рішень судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би тягнули за собою їх зміну чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора залишити без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

__________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3