ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/829/22 Справа № 215/1735/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 січня 2022 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 січня 2022 року клопотання прокурора було задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів до 05 березня 2022 року включно.
В задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт було відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що обвинувачений офіційно не працює, перебуває на обліку з приводу вживання наркотичних речовин зі шкідливими наслідками що підвищує ризик вчинення обвинуваченим повторних як корисливих кримінальних правопорушень з метою здобуття засобів для власного існування, так і кримінальних правопорушень в сфері незаконного обігу наркотичних засобів. Тому на думку суду обвинувачений може продовжити свою злочинну діяльність, та переховуватися від суду зважаючи на тяжкість покарання яке може йому загрожувати.
Таким чином на думку суду існували обґрунтовані ризики передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а оскільки до спливу строку дії запобіжного заходу його завершити неможливо, обвинувачений винуватим себе не визнає, слід опитати свідків, дослідити докази, суд вважав необхідним продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою ще на 60 днів максимально можливий строк продовження згідно ст.331 ч.3 КПК України.
Суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений дійсно має постійне місце проживання, в тому числі може проживати за адресою бабки ОСОБА_8 , за її згодою, але враховуючи обвинувачення у вчиненні тяжкого, корисливого злочину, відсутність постійного джерела доходу, це дає суду обґрунтовані підстави для відмови в клопотанні обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодилась з рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.01.2022 року скасувати. Постановити ухвалу якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном на два місяці із забороною цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього обов`язків, передбачених КПК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ризики на які посилається сторона обвинувачення ґрунтуються виключно на припущеннях. Звертає увагу про наявність необгрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушень передбаченого ч. 2 ст.307 КК України. Жодного прямого доказу причетності ОСОБА_7 , до висунутого йому обвинувачення не має. Натомість обставини викладені в обвинувальному акті прямо спростовують повторність злочину, як ознаку кримінального правопорушення, що інкримінується за ч.2 ст. 307 КК України.
Під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, судом не враховано ряд інших обставин, що дають підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2021 року ОСОБА_7 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обвинувачений перебуває під вартою майже рік. З часу перебування обвинуваченого під вартою, своєю поведінкою останній не створював приводу вважати, що матиме місце неналежне ставлення з його боку до процесуальних обов`язків, сумлінно дотримувався умов застосованого запобіжного заходу, не вчиняв спроб втечі і дотримувався режиму.
Звертає увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, що свідчили б про наявність умислу у обвинуваченого на переховування від суду, впливу на свідків, потерпілого та інших учасників або перешкоджання кримінальному провадженню. В ході досудового розслідування зібрані усі докази, допитані всі учасники, тому посилання сторони обвинувачення на наявність таких ризиків завідомо недоведена.
Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою.
Ухилитись від суду з метою уникнення відповідальності чи продовжити свою злочинну діяльність, є лише припущенням сторони обвинувачення, а запобігти вказаним ризикам дасть можливість більш м`який запобіжний захід - домашній арешт із зобов`язанням обвинуваченого цілодобово не залишати місце проживання, котрий буде достатньою гарантією для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Зауважує, що усі обставини в сукупності свідчить про наявність підстав для зміни запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою. Відтак, застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, у вигляді домашнього арешту, повного мірою забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, щодо недоцільності зміни запобіжного заходу на більш м`який з урахуванням лише тяжкості інкримінованого злочину.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши представлені матеріали та обговоривши апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
14 січня 2021 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою.
Тож, як витікає з приписів ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
В апеляційній скарзі захисник та обвинувачений не просили розглядати апеляційну скаргу за їх участю. Будь яких заяв до суду не надходило.
Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Таким чином, з урахуванням того, що учасники апеляційного провадження не заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути розглянута за відсутності сторін кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 107 ч. 4 КПК України, без фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як видно з матеріалів справи, в провадженні Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження №0001092 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.
06 січня 2022 року судом першої інстанції в судовому засіданні було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.
В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт того, що обставини, які стали підставою для взяття ОСОБА_7 під варту, на даний час не змінилися, ризики, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу і під час вирішення питання про продовження його дії, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, вчините інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінальних правопорушень, в якому обвинувачується ОСОБА_7 одне з яких є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від шести до десяти років з конфіскацією майна. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновки суду, що встановлені при обранні запобіжного заходу обставини та ризики не зменшились, і запобігання їх настанню можливо виключно шляхом продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, з урахуванням також неможливості винесення вироку у справі до спливу терміну тримання під вартою, як і неможливості призначення судового засідання до його закінчення, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги захисника про незаконність та необгрунтованість ухвали суду, апеляційний суд вважає безпідставними.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Доводи ж апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані, характеризуючі обвинуваченого, які викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки суд при постановленні ухвали це врахував, однак з метою запобігти встановленим ризикам, беручи до уваги тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинуваченого, міру покарання, яка передбачена за них у виді позбавлення волі, судом першої інстанції було обгрунтовано продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 січня 2022 року апеляційний суд враховує також як усталену практику Європейського суду з прав людини що стосується порушення, статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинувачених під вартою та тривалим кримінальним провадженням, так і рішення у справі "Мясніков та Ульянов проти України" від 10 червня 2021 року, яким було констатовано порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового розслідування. Оскільки на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК України і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки тривалість перебування обвинуваченого під вартою сама по собі не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, апеляційний суд не вбачає підстав за результатами апеляційного розгляду для зміни запобіжного заходу ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт та приходить до висновку, що приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Доводи ж апелянта про те, що прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, а також про неврахування судом даних про його особу, зазначені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів необґрунтовані, оскільки вказані факти були взяті до уваги судом в сукупності з іншими доказами по справі та їм було надано належної оцінки, а тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , й покарання за яке може бути призначено у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна, дає підстави вважати, що саме запобіжний захід, пов`язаний з ізоляцією від суспільства, в цьому випадку зможе попередити встановлені суддею ризики.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційним переглядом не встановлено.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 січня 2022 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4