УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)

07 жовтня 2021 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, -

УСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою в порядку ст.303 КПК України на бездіяльність прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 щодо неповернення майна, яке було тимчасово вилучене 23.07.2021 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги адвокат посилається на наступне.

Прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000510 від 09.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.4 ст.190 КК України.

В рамках даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2021, 23.07.2021 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 . Під час проведення обшуку було вилучено автомобіль марки «Jaguar» д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно відповіді на адвокатський запит №3944/21 від 12.08.2021, яка надійшла з Печерського районного суду м. Києва вбачається, що в період з 09.04.2021 по 12.08.2021 надходження в провадження суду клопотань органу досудового розслідування про арешт майна у кримінальному провадженні №0000510 від 09.04.2021 відносно ОСОБА_3 , не встановлено.

Враховуючи відсутність даних про арешт вилученого під час обшуку автомобіля, заявник звернувся з даною скаргою.

Власник майна та адвокат в судовому засіданні підтримали вимоги, викладені в скарзі та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши скаргу, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали, приходжу до висновку, що скарга підлягають задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено наступне.

Прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000510 від 09.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.4 ст.190 КК України.

23.07.2021 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2021 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено автомобіль марки «Jaguar» д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно відповіді на адвокатський запит №3944/21 від 12.08.2021, яка надійшла з Печерського районного суду м. Києва вбачається, що в період з 09.04.2021 по 12.08.2021 надходження в провадження суду клопотань органу досудового розслідування про арешт майна у кримінальному провадженні №0000510 від 09.04.2021 відносно ОСОБА_3 , не встановлено.

Арешт на автомобіль, вилучений під час проведення обшуку, на теперішній час не накладено.

Відповідно до вимог ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно із ст.169 КПК України - тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Зазначена норма носить імперативний характер, та обов`язок слідчого на повернення тимчасово вилученого майна кореспондує з правом власника такого майна негайно його отримати.

Окрім цього, відповідно до п.2 ПКМУ від 17 грудня 2008 р. №1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №94 від 11.02.2009, №1136 від 14.10.2009, №54 від 25.01.2021, №476 від 08.07.2015, №888 від 28.10.2015 та №699 від 11.10.2016), Національна поліція забезпечує функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Територіальними органами Національної поліції дозволено для доставлення та зберігання та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг.

Пунктом 10 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням ї пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2021 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» ( із змінами, внесеними згідно Постанови КМ №437 від 13.07.2016 та №975 від 09.11.2016), зазначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Згідно пункту 32 вказаного « Порядку зберігання речових доказів ...», фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

А тому, транспортний засіб має бути повернутий його власнику на безоплатній основі.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів суд вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.

Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

В порушення вказаних вимог закону сторона не звернулася до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна та до теперішнього часу не повернула автомобіль, який належить ОСОБА_3 . Тому твердження власника майна та його представника щодо бездіяльності прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, є обґрунтованими.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про зобов`язання вчинити певну дію.

Керуючись ст.ст.169-173, 214-216, 303-307, 318-380 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора - задовольнити.

Зобов`язати прокурора процесуального керівника Приморської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000510 від 09.04.2021 негайно та безоплатно повернути власнику ОСОБА_3 автомобіль марки «Jaguar» д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від даного автомобіля, вилучені під час проведення обшуку 23.07.2021 за адресою: АДРЕСА_1 а в рамках кримінального провадження №0000510 від 09.04.2021.
Ухвалу направити для виконання прокурору.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:
07.10.2021