Справа №949/268/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000020, №0000063 та №0000117 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіти середньої, одруженого, непрацюючого, раніше судимого 27.04.2021 року Дубровицьким районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 122 КК України до 1 року обмеження волі з іспитовим строком 1 рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.2 ст.125, ч. 1 ст. 121 КК України,
в с т а н о в и в:

14 лютого 2021 року близько 18 год., точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_6 , з мотивів особистої неприязні, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, бажаючи їх настання, умисно завдав останній два удари тильною стороною правої долоні в область правої частини обличчя. Внаслідок вказаного, потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою та гематоми повік справа, які, згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 05 квітня 2021 року близько 02 год., точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_7 , з мотивів особистої неприязні, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, бажаючи їх настання, умисно завдав не менше одного удару дерев`яним табуретом, який тримав у правій руці в область лівого передпліччя. Внаслідок вказаного, потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми лівого передпліччя, які, згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього, 05 квітня 2021 року близько 02 год., точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_7 , з мотивів особистої неприязні, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, бажаючи їх настання, умисно завдав не менше одного удару дерев`яним табуретом, який тримав у правій руці в область лівої гомілки. Внаслідок вказаного, потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді "скальпованої, забійно-рваної", передньої поверхні середньої третини лівої гомілки, які, згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Не припиняючи свою злочинну діяльність, 27 червня 2021 року біля 03 год. ОСОБА_5 , знаходячись в будинку за місцем проживання, що розташований по АДРЕСА_2 , де перебуваючи на кухні, під час словесного конфлікту із своїм батьком ОСОБА_8 , що виник на побутовому ґрунті, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно наніс останньому два удари руками в ділянку тулуба. Після цього, наздоганяючи ОСОБА_8 , який почав втікати з будинку, ОСОБА_5 наніс на подвір`ї поблизу будинку ще три удари руками в ділянку тулуба останньому. Продовжуючи свої злочинні дії та знову намагаючись наздогнати потерпілого, який вирвався та забіг сховатися в кухню, ОСОБА_5 наніс йому не менше десяти ударів ногами в ділянку живота, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин поперекової ділянки зліва у вигляді наявної пастозності тканин, закритої тупої травми грудної клітки із переломами 9-10 ребер зліва з післятравматичним гемотораксом, забою тканини лівої нирки з ознаками макрогематургії, закритої тупої травми живота із травматичними (лінійними) розривами селезінки (по діафрагмальній та вісцеральній поверхнях), які в сукупності, згідно висновку експерта №198 від 07.07.2021 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушеннях визнав повністю, підтвердивши зазначені у обвинувальних актах обставини. У вчиненому обвинувачений щиро розкаюється.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, обвинувачений ОСОБА_5 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні були послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінальних правопорушень, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, а саме - нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень, умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом встановлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
При кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Отже, дане кримінальне провадження є об`єднаним з трьох проваджень у суді, згідно ст.ст. 217, 334 КПК України.
Стороною обвинувачення ОСОБА_5 було висунуто обвинувачення у двох із вказаних об`єднаних кримінальних проваджень окремо за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за №0000020 та за №0000063.

Згідно з ч. 1 ст. 33 КК України сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.
При цьому, сукупність можуть утворювати також кримінальні правопорушення, передбачені однією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо: вчинені кримінальні правопорушення мають різні стадії; було вчинено закінчений замах на кримінальне правопорушення і незакінчений замах на кримінальне правопорушення.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 27 вересня 2018 року у справі № 686/6613/16-к вказав, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених у п. 20 Постанови Пленуму від 24.10.2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього.
Тобто, дії ОСОБА_5 за епізодами спричинення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не утворюють сукупності кримінальних правопорушень і підлягають кваліфікації за однією частиною статті особливої частини КК України, оскільки відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Отже у суду відсутні підстави для призначення покарання окремо за кожне з вказаних суспільно-небезпечних діянь, які не утворюють сукупність кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд у ракурсі кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, з огляду на дійсність факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності та відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини того ж Кодексу, кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки він вчинив умисне легке тілесне ушкодження, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Кваліфікація окремо кожного діяння обвинуваченого ОСОБА_5 відносно вчинення умисного легкого тілесного ушкодження за кожним з кримінальних проваджень №0000020 та №0000063 є недоречною та надмірною у ракурсі наведених норм у ППВСУ та наведеної позиції ВС.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Пленум Верховного Суду України в пункті 3 своєї Постанови від 24.10.2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" зазначає, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Тому, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить з того, що вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення є кримінальними правопорушеннями проти життя та здоров`я особи та у відповідності до ст. 12 КК України відносяться як до кримінальних проступків, так і до тяжких злочинів.

Вивчаючи особу обвинуваченого шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінальних правопорушень, складу сім`ї, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 не працює, хоча є працездатною особою, офіційного доходу не має, одружений, має неповнолітню дитину та постійне місце проживання за яким характеризується негативно, проживає разом з батьками, дружиною та дитиною до яких постійно застосовує фізичне та психологічне насильство, що стверджується як притягненням його до адміністративної відповідальності, так і до кримінальної відповідальності, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває.
Так, суд зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_5 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності та проти життя і здоров`я особи, а також вчинення ним нового кримінального правопорушення під час іспитового строку.
Суд приходить до висновку, що неусвідомлення обвинуваченим довіри суду за попереднім вироком, яким застосовано ст. 75 КК України при призначенні покарання, свідчить про антисоціальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , спрямовану на продовження злочинних діянь, оскільки на шлях виправлення такий не став та вчинив нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку.
В силу статті 66 КК України суд визнає обставинами яка пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.
Обставиною, що відповідно ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченому, судом визнається вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.
Слід зазначити, що як передбачає ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Отже, приймаючи до уваги все вищевикладене, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, враховуючи характеризуючі дані особи винного, з урахуванням вищенаведених пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе лише в ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання в межах санкції статтей якими кваліфіковано його дії, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.
Разом з тим встановлено, що кримінальні проступки за ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 125 КК України Патрикеєм вчинено до ухвалення Дубровицьким районним судом Рівненської області вироку від 27 квітня 2021 року, а злочин за ч. 1 ст. 121 КК України - після такого.
Обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 25.06.2018 року у справі № 511/37/16-к зазначено, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК , потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу.
У такому випадку процес призначення покарання проходить наступні стадії:
1) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо;
2) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК);
3) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених новим та попереднім вироками, і зарахування у строк покарання повністю або частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України);
4) призначення покарання за злочин, вчинений після постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо;
5) визначення та призначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК);
6) призначення остаточного покарання за сукупністю вироків (ч. 1 ст. 71 КК).
Виходячи із законодавчих приписів, у разі, якщо порушується хоча б один із принципів кримінального права, то руйнуються окремі елементи відповідної структури, і як наслідок - рішення суду містить помилку.
З урахуванням наведеного та того, що кримінальні проступки за ч. 1 ст. 125, ч.2 ст.125 КК України вчинено до ухвалення вироку Дубровицьким районним судом Рівненської області від 27.04.2021 року, тому покарання обвинуваченому слід призначити за сукупністю злочинів, вчинених ним за даним вироком на підставі ч. 1 та ч. 4 ст.70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Оскільки після ухвалення вирокуДубровицьким районним судом Рівненської області від 27.04.2021 року і до повного відбуття покарання ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому злочин за ч. 1 ст. 121 КК України, суд вважає необхідним до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, з дотриманням положень ч. 4 ст. 71 КК України, де остаточне покарання визначити за сукупністю вироків.
На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Щодо питання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як заходу забезпечення кримінального провадження, обраному під час судового розгляду справи обвинуваченому ОСОБА_5 , то враховуючи вимоги статтей 131 - 132, 177, 178 КПК України та дані про особу обвинуваченого, суд уважає за доречне залишити його без змін до набрання вироком законної сили.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.
Керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України.

Призначити ОСОБА_5 покарання:

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин;

за ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуте покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року і за сукупністю вироків визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 09 липня 2021 року, тобто з моменту застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Речові докази:

- два зразки букального епітелію ОСОБА_5 , які поміщено в паперовий конверт та на який нанесено печатку для пакетів №206, що зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції №1 Сарненського РВП ГКНП в Рівненській області - знищити;

- два диски DVD-R, які поміщено в паперові конверти, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1