ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
засудженого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , про умовно-дострокове звільнення від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення суд вказав, що засуджений ОСОБА_6 після відбуття покарання у виді виправних робіт звільнився з місця роботи та на даний час ніде не працює, а відтак, вимога, передбачена ч.2 ст.81 КК України, ним не виконана, тобто відсутні правові підстави для звільнення засудженого від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

На вказану ухвалу суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2021 року та ухвалити нову, якою застосувати положення ст.81 КК України про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від додаткового покарання.

Свої апеляційні вимоги мотивував тим, що оскаржувана ухвала винесена помилково без урахування дійсних обставин справи, є незаконною та необґрунтованою.

Стверджував, що вимога ч.2 ст.81 КК України застосовується перш за все щодо засуджених до покарання у виді позбавлення волі, громадських та виправних робіт.

ЄУНСС: 715/2576/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_8
Номер провадження: 11-кп/822/461/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК України

Звертав увагу суду на те, що засуджений ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення, на всіх стадіях відбування покарання розумів ступінь протиправності вчиненого та став на шлях виправлення.

Після відбування покарання у виді виправних робіт, засудженого ОСОБА_6 було звільнено з роботи і в даний час засуджений залишився без роботи та змушений знайти тимчасову роботу у громадян села, щоб утримати своїх дітей та сім`ю, засуджений бажає знайти роботу відповідно до своєї професії, тобто водієм.

На вказану апеляційну скаргу від прокурора ОСОБА_9 надійшло заперечення, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст оскаржуваної ухвали суду та доводи апеляційної скарги, засудженого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у ній, думку прокурора, який вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів даного провадження, ОСОБА_6 був засуджений вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.03.2019 року за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, який ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11.06.2019 року змінений в частині призначення покарання та призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2019 року засудженому ОСОБА_6 не відбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі було замінено на виправні роботи на строк 1 (один) рік 11 (одинадцять) місяців 07 (сім) днів за місцем роботи з відрахуванням 20% заробітної плати в дохід держави, із залишенням додаткової міри покарання.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 січня 2021 року засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання умовно-достроково на підставі ст.81 КК України питання про звільнення від додаткового покарання не вирішувалось.

Приписами ч.1 ст.81 КК України встановлено, що до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Згідно з п.1 ч.3 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування і додаткового покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за необережний тяжкий злочин.

Нормами ч.2 ст.81 КК України встановлено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, основного і додаткового, може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Тобто єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання.

Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого, тобто вказане звільнення можна розцінювати, як пільгу, прояв довіри до засудженого, який відповідно до законодавства довів своє виправлення.

Законодавцем визначено, що застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду, оскільки таке звільнення може бути застосоване за певних умов.

Хоча ОСОБА_6 і відбув більше 2/3 строку додаткового покарання та характеризується позитивно, однак з часу постановлення на облік у кримінально-виконавчій інспекції ніде не працює, що підтверджено самим засудженим в судовому засіданні апеляційної інстанції, не реєструвався, як безробітний у центрі зайнятості.

При прийнятті рішення, колегія суддів виходить з того, що метою вироку, є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у суспільства.

А тому, враховуючи наявні у справі дані, незважаючи на наявність позитивних відомостей щодо особи ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що на даний час призначене засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не повною мірою досягло мети його призначення, а відтак підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування такого покарання відсутні.

Поряд з цим, колегія суддів враховує і те, що вчинений засудженим злочин пов`язаний із грубим порушенням останнім правил безпеки дорожнього руху, де протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.
Не може погодитись колегія суддів і з доводами апелянта про необхідність використання засудженим автомобіля для вирішення сімейних потреб, оскільки за наявними у матеріалах справи даними керування транспортним засобом не є єдиним джерелом доходу сім`ї ОСОБА_6 .

За таких обставин районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що ОСОБА_6 не довів свого виправлення під час відбування додаткового покарання.

Твердження апелянта про те, що строк відбування додаткового покарання ОСОБА_6 обраховується від 07 листопада 2019 року є помилковим, оскільки покарання у виді виправних робіт засудженому не було призначено за вироком суду, як те передбачено в ст.55 КК України, а замінено останньому ухвалою Машківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2019 року на підставі ст.82 КК України з невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , немає, а ухвала Глибоцького районного суду Чернівецької області є законною та обґрунтованою.

Порушень вимог закону під час розгляду клопотання про умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, судом першої інстанції, які могли б істотно вплинути на висновок суду та давали підстави для скасування ухвали районного суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.81 КК України, ст.ст.404, 407, 537 та 539 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , про умовно-дострокове звільнення від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_10

ОСОБА_3