Ухвала

Іменем України

25 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 541/1080/20
провадження № 51-4114ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 травня 2021 року,

встановив:

За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 308 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Остаточне покарання визначено на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

На підставі ст. 71 цього Кодексу ОСОБА_5 призначено покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду від 13 грудня 2019 року і остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2021 року апеляційні скарги засудженого, захисника та прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить судові рішення щодо його підзахисного змінити на підставах невідповідності призначеного покарання особі засудженого й тяжкості вчиненого злочину і вказує на те, що судами не повною мірою враховано пом`якшуючих обставин, визначених ст. 66 КК, та інших обставин, які дають підстави для застосування положень ст. 69 КК, тобто визначити покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією статті Особливої частини цього Кодексу. Зокрема вважає, що судами не в повній мірі враховано даних про особу потерпілого, який є раніше судимою особою, страждає на наркотичну залежність і продає засоби наркотичної терапії. Таким чином на думку захисту потерпілий сам створив умови для вчинення злочину.

Крім цього, судами не враховано, що діями ОСОБА_5 не спричинено шкоди потерпілому.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає, враховуючи таке.

Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, відповідності призначеного покарання і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про можливість застосування ст. 69 КК є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про його особу, який характеризується негативно, неодноразово вчиняв умисні, тяжкі та корисливі злочини, вчинив кримінальне правопорушення у період відбування покарання за попереднім вироком, відсутність обставин, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК, рецидив злочинів, що є обставиною яка обтяжуює покарання відповідно до ст. 67 цього Кодексу.

Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування покарання та відсутність підстави для застосування ст. 69 КК, оскільки призначення більш м`якого покарання, або покарання нижче нижчої межі не буде співмірним характеру вчинених дій та не буде відповідати меті запобігання вчиненню нових злочинів.

Місцевий суд також, обґрунтовано призначив покарання ОСОБА_5 за сукупністю вироків відповідно до ст. 71 КК та врахував, що вироком Миргородського міськрайонного суду від 13 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки із застосуванням ст. 75 КК, а саме звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, тобто ОСОБА_5 вчинив новий злочин протягом встановленого іспитового строку.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчинених злочинів, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, обставини кримінального правопорушення, відсутність обставин які пом`якшують покарання, рецидив злочинів, що є обтяжуючою покарання обставиною, його позицію до вчиненого, яка є проявом усвідомлення суспільно небезпечних наслідків та намаганням зменшити суспільну небезпечність своїх дій, вчинення злочинів під час іспитового строку, тобто дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК, у зв`язку з чим засудженому судом обґрунтовано призначено покарання за сукупністю злочинів відповідно до ст. 70 КК та остаточне покарання визначено за сукупністю вироків на підставі ст. 71 цього Кодексу.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Посилання захисника на можливість призначення покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч. 2 ст. 308 КК із застосування ст. 69 КК не є спроможними.

Так, відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Проте, як убачається з копії вироку, обставин ст. 66 КК

в якості пом`якшуючих судом не встановлено.

Виходячи із змісту касаційної скарги захисника, вона не містить аргументів які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання, в тому числі обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування ст. 69 КК.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3