Номер провадження: 11-кп/813/1223/21
Номер справи місцевого суду: 521/2523/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

10.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 адвоката ОСОБА_21 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської міської прокуратури №2 ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_22 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 08.02.2021, в якому ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.02.2021 виправлено описку відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190 КК України,

встановив:

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з не доведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене нею.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190 КК України закрито.
Цивільні позови ОСОБА_20 , ОСОБА_26 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , Вото Маріо, ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_17 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 залишено без розгляду.
Не погодившись з зазначеним вироком судупрокурор Одеської міської прокуратури №2 ОСОБА_6 , обвинувачена ОСОБА_8 , представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_22 , потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 подали апеляційні скарги.
Крім того, представник потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_22 звернулась до апеляційного суду з заявою про накладення арешту на майно обвинуваченої ОСОБА_8 .
В судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_22 підтримала зазначену заяву, просила апеляційний суд її задовольнити.
Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення заяви про накладення арешту на майно обвинуваченої, прокурори ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишили вирішення питання на розсуд суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновків про таке.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні...; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Так, представником потерпілих адвокатом ОСОБА_22 подано заяву про нкладення арешту на майно обвинуваченої з метою забезпечення цивільних позовів потерпілих у вказано кримінальному провадженні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При цьому, згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження є арешт майна.
В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Згідно з ч. 3 ст. 171 КПК України у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено:
1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог;
2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
Більш того, згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Як вбачається із заяви представника ОСОБА_22 , вона не відповідає вище зазначеним вимогам та не містить відомостей, які передбачені вищезазначеними нормами, а також обставини, на які посилається представник. Так, в заяві зазначено, що потерпілими ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 заявлено цивільні позови про відшкодування матеріальної шкоди, що слугує підставою для накладення арешту на все належне обвинуваченій на праві власності майно.
Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Окрім того, згідно з ч. 4, 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:
1) перелік майна, на яке накладено арешт;
2) підстави застосування арешту майна;
3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;
4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;
5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.
Однак, в порушення зазначених вимог законодавства, в заяві адвоката ОСОБА_22 взагалі не вказано переліку майна, що належить ОСОБА_8 , на яке необхідно накласти арешт, не аргументовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви представника потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_22 про накладення арешту на майно.

Керуючись статтями 170-173, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Заяву представника потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_22 про накладення арешту на все належне обвинуваченій ОСОБА_8 на праві власності майно відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4