Справа №753/8653/21/17 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4893/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
23 грудня 2021року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2021 року, яким
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Києва, громадянку України, з вищою освітою, заміжню, маючу на утриманні малолітню дитину, працюючу провідним економістом в АТ "Укрзалізниця", зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням, з встановленням іспитового строку на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 11 036 гривень 83 копійки та моральну шкоду в розмірі 35 000 гривень.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат,
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду І-ї інстанції, ОСОБА_7 07.01.2021 року близько 18 годині 55 хвилини, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною дороги вул. Світла, 3-Д зі сторони вул. Є. Харченка в напрямку Харківської площі у м. Києві, допустила порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України.
Порушення вимог Правил дорожнього руху України» з боку водія ОСОБА_7 виразилось в тому, що остання, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_1 , проявила неуважність під час руху проїзною частиною дороги вул. Світла, зі стороні: вул. Є. Харченка в напрямку Харківської площі у м. Києві, під`їзжаючи до не регульованого пішохідного переходу, що по вул. Світла в районі буд. № 3-Д не впевнившись у відсутності пішохода, яка не закінчила рух та знаходилась на пішохідному переході допустила виїзд транспортного засобу на пішохідний перехід, продовжила рухатися по нерегульованому пішохідному переходу та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась по пішохідному переходу з лівої сторони на праву відносно руху транспортного засобу та мала перевагу в русі. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до лікарняного закладу.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке виразилось у вигляді закритої травми грудної клітки: переломи 2-6 ребер справа.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правову кваліфікацію дій обвинуваченої, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК україни покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподаткуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Мотивуючи такі вимоги прокурор зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, прокурор в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що обвинувачена має на утриманні малолітнього сина 2016 року народження, що у відповідності до ст. 61 КК України забороняє застосовувати до ОСОБА_7 такий вид покарання, як обмеження волі.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , неоспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правову кваліфікацію дій, призначене судом покарання, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення цивільного позову, а саме відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення з обвинуваченого 11 036 гривень 46 копійок матеріальної шкоди, оскільки така вимога заявлена до неналежного відповідача, та відмовити в задоволенні позовної вимоги в частині стагнення 35 000 гривень моральної шкоди, оскільки позивачем не сплачено судовий збір.
Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає, що на момент дорожньо-транспортної пригоди її відповідальність була застрахована, заподіяна в ході ДТП шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі страховою компанією, тому що покривається сумою відшкодування за полісом страхування, відтак, який нею був наданий до суду першої інстанції, відтак, саме страхова компанія по ОСЦПВ є належним відповідачем у даному кримінальному провадженні.
Також зазначає, що судом залишено поза увагою, що при заявлені потерпілою позову про стягнення моральної шкоди, не сплачено судовий збір, а тому таку позовну заяву суд мав залишити без руху.
Крім того, обвинувачена зазначає, що самостійно виховує малолітню дитину, а тому, застосування до неї покарання у виді штрафу негативно вплине на фінансовий стан її родини, тому вона просить не змінювати призначене вироком суду покарання.
В запереченнях на подані апеляційні скарги адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_10 , посилаючись на законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку суду першої інстанції просить залишити його без змін, а подані апеляційні скарги - без задоволення.
Вислухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої, пояснення обвинуваченої, яка заперечувала проти апеляційної скарги прокурора, підтримала власну апеляційну скаргу, думку представника потерпілої, який заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація її дій в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію її дій, не виявлено.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є слушними.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення, як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою, також, кореспондуються вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
Проте, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, вищевказаних положень закону України про кримінальну відповідальність не врахував, як і не врахував належним чином наявність на утриманні обвинуваченої малолітнього сина 2016 року народження, так як вказана обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України забороняє застосування до ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.
Окрім того, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченої в частині неправильного вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про стягнення на її користь матеральної шкоди.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право підчас кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.
Наведених вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_10 завдано матеріальну шкоду, у зв`язку з чим, останньою було подано цивільний позов в рамках даного кримінального провадження про стягнення з ОСОБА_7 11 036, 83 гривень матеріальної шкоди.
Як вбачається з вироку, суд задовольнив цивільний позов ОСОБА_10 та стягнув з обвинуваченої ОСОБА_7 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 11 036, 83 гривень.
Разом з тим, як вбчається з наданих до апеляційного суду матеріалів кримінального провадження, на момент вчинення кримінального правопорушення цивільну відповідальність ОСОБА_7 було застраховано на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з ТДВ СК "Альфа-Гарант". Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200325724 від 22 червня 2020 року, страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 260000,00 гривень; за шкоду, заподіяну майну, - 130000,00 гривень (т. 1 а.с. 101; а.с. 129).
За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).
Всупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з ТДВ СК "Альфа-Гарант", згідно з яким страхова сума відшкодування покриває визначений розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов неправильного висновку про необхідність її стягнення з обвинуваченої.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив порядок відшкодування потерпій ОСОБА_10 заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди. У зв`язку із цим вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди підлягає скасуванню, а в задоволені позову в цій частині слід відмовити.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 щодо несплати потерпілою ОСОБА_10 судового збору за звернення до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Вказана правова норма підлягає застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної чи моральної) завданої в результаті заподіяння тілесних ушкоджень або смерті.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченої ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового вироку в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 420 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди - скасувати та в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскарженийв касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Судді: