Справа № 443/1625/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/401/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енергодар, Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.03.2018 року, який змінено ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.07.2018 року, та покарання за цим вироком у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку місцевого суду, ОСОБА_6 19.09.2019 року близько 11:00 год. знаходився на території, яку орендує ОСОБА_10 , що за адресою АДРЕСА_2 , де у нього раптово виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, керуючись прямим умислом і корисливим мотивом, з метою власного незаконного збагачення, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через вікно, яке пошкодив вибивши кулаком правої руки, проник у складське приміщення розташоване на вказаній території, звідки таємно викрав зварювальний апарат марки «Дніпро М 1,6-5 мм» потужністю 5500 Вт, вартістю 2580 грн., бензопилу торгової марки «Husqvarna SE-561 82» моделі «142», вартістю 4749 грн., електричний кущоріз торгової марки «BlackDecker DNJ 450», вартістю 1600 грн., дриль шуруповерт торгової марки «KingCraft KDD - 1920», вартістю 1285 грн., газовий розвідний ключ вартістю 471 грн., степлер будівельний для скоб, торгової марки «Sigma» із регулятором 4-14 мм., вартістю 131 грн., степлер будівельний для скоб торгової марки «Stayer» із регулятором 4-16 мм., вартістю 195 грн., ключ тріскачку реверсивну, вартістю 244,83 грн., ехолот торгової марки «Lowrance», вартістю 6300 грн., чехол торгової марки «Kalipso», вартістю 320 грн., в якому знаходилось два спінінги торгової марки «Crocodile 180 см.», вартістю 1740 грн. і вудка телескопічна торгової марки «RossoBolo 700», вартістю 650 грн., що належать потерпілому ОСОБА_11 , чим сприщив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 20265,83 грн.

Не погоджуючись з даним вироком, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок суду та призначити йому більш м`яке покарання. Не оспорюючи фактичних обставин вчиненого злочину та доведеність його вини, апелянт не погоджується із оскаржуваним вироком суду у частині призначеного йому покарання. Вважає, що судом першої інстанції допущено невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Покликається на те, що свою вину визнав. Суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків не врахував усіх обставин, передбачених ст. 66 КК України. Так, судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано наявність на його утриманні малолітньої дитини та дружини, яка не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною. Також не враховано думку потерпілого ОСОБА_11 , який не має до нього жодних претензій та просив суворо не карати. Покликається на положення ст. 65 КК України.

В судові засідання апеляційного суду, призначені на 06.08.2020, 15.10.2020, 24.12.2020, 22.03.2021, 27.05.2021, 15.07.2021, 04.11.2021 обвинувачений ОСОБА_6 не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дані судові засідання за вказаною обвинуваченим у апеляційній скарзі адресою.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, які не заперечили проти розгляду справи без участі обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки в судовому засіданні присутній захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 . З врахуванням зазначеного, а також з огляду на те, в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 у його відсутності, враховуючи, що в судовому засіданні присутній його захисник, відтак права обвинуваченого жодним чином не порушуються.

Крім цього, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився потерпілий ОСОБА_11 , який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про причини свого неприбуття до суду не повідомив, що відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідача, виступ захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив таку задоволити, доводи прокурора про законність і обґрунтованість оскаржуваного вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та не оспорюється апелянтом в апеляційній скарзі.

Згідно вироку суду першої інстанції, свою вину обвинуваченийу скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, просив суворо не карати, від дачі пояснень відмовився.

Правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України, на переконання колегії суддів, є вірною та в апеляційному порядку не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На переконання колегії суддів, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував у повній мірі обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який вчинено у період іспитового строку, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, його вік та сімейний стан, факт перебування ОСОБА_6 на обліку у лікаря психіатра,за відсутності потреби у застосуванні примусових заходів медичного характеру згідно проведеної експертизи,наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі у повній мірі відповідає вимогам закону.

Відтак, покликання апелянта на те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є безпідставними.

Щодо апеляційних доводів про не врахування судом першої інстанції думки потерпілого ОСОБА_11 колегією суддів встановлено наступне.

Згідно заяви потерпілого ОСОБА_11 від 21.01.2020 року (а.с. 26), останній хоч і зазначив про відсутність до обвинуваченого претензій як морального так і матеріального характеру, однак щодо призначення ОСОБА_6 покарання поклався на розсуд суду.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому, призначено з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, що є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд не знаходить підстав для пом`якшення обраного ОСОБА_6 покарання та визнає подану ним апеляційну скаргу необґрунтованою.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність чи порушень вимог кримінального процесуального закону, що мало б наслідком скасування або зміну судового рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді