ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1855/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №937/2919/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду задоволено клопотання прокурора та на 60 днів продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просила ухвалу районного суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Зазначала, що ухвала районного суду є незаконною, прийнятою з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені у ній, не відповідають фактичним обставинам, які досліджувались в ході розгляду клопотання прокурора. Продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою судом не враховано стадію розгляду кримінального провадження та обсяг досліджених судом першої інстанції доказів. Оскільки на цій стадії розляду кримінального провадження досліджено фактично всі докази, то висновок суду про наявність ризиків передбачених п.1,4 ч.1 ст.177 КПК вказує на формальний підхід до розгляду клопотання прокурора. Твердження про снування зазначених ризиків базується виключно на припущеннях прокурора, а тяжкість злочину, сама по собі, не може бути безумовною обставиною для застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше не судимий, має постійне місце роботи.

Крім того, при розгляді клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою судом першої інстанції було допущено істотне порушення норм процесуального права. Так, в судовому засіданні 17.11.2021 року захисником було заявлено клопотання про призначення комплексної судово-медичної та інженерно-технічної експертиз. Суд першої інстанції заслухавши думку всіх учасників процесу з приводу заявленого клопотання про призначення експертизи, не прийнявши рішення за наслідками його розгляду, перейшов до розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. З огляду на вказане, захисник вважає, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою було розглянуто судом першої інстанції незаконно, у зв`язку з чим прийняте судом рішення підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні передбаченого ч.3 ст. 286 КК кримінального правопорушення.

Прокурором в судовому засіданні заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що прокурором доведено існування у даній справі ризиків передбачених п.п.1, 4 ч.1 ст.177 КПК, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів рішення суду про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою ґрунтується на зазначених вимогах процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд першої інстанції правильно встановив, що існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом продовжують існувати у даному кримінальному провадженні, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

На підтвердження існування вказаних ризиків свідчать ті обставини, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який має суспільно небезпечний характер, внаслідок вчинення якого є травмовані та загиблі. Санкцією статті, що інкримінована обвинуваченому, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років.

Наведене дає достатні підстави для висновку, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом.

Крім того, колегія суддів бере до уваги той факт, що відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в рамках даного кримінального провадження раніше застосовувався запобіжний захід не пов`язаний з триманням його під вартою. Зокрема, в період з 05.02.2020 року та по 08.07.2021 року відносно обвинуваченого діяв запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний час доби. Однак, внаслідок порушення ОСОБА_7 умов виконання покладених на нього обов`язків, останнього було взято під варту.

Зазначене певною мірою характеризує ставлення обвинуваченого до виконання покладених на нього судом обов`язків, та дає підстави стверджувати, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатний запобігти настанню встановлених у даному кримінальному провадженні ризикам та гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів, усупереч доводам апеляційної скарги, вважає, що прокурор довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_7 перебувати на волі, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання зазначених вище ризиків.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Що стосується заперечень захисника про те, що сама по собі тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 злочину не є достатньою підставою для продовження строку тримання його під вартою, то колегія суддів зауважує, що підставою для продовження строку тримання останнього під вартою стала не лише тяжкість злочину, в вчиненні якого він обвинувачується, а сукупність усіх встановлених у даній справі обставин, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що на думку захисника мали місце, колегія суддів на етапі апеляційного перегляду ухвали щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою залишає без уваги, оскільки зазначене не є предметом даного апеляційного розгляду. Такі заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення прийняте районним судом за результатом розгляду даного кримінального провадження по суті.

Наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та місця роботи, не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Ці обставини не здатні у повному обсязі мінімізувати ймовірність настання встановлених у даному кримінальному провадженні ризиків та гарантувати їх запобігання без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Отже колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не знаходить законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу 08.12.2021 Справа № 937/2919/20