Номер провадження: 11-сс/813/1234/21
Номер справи місцевого суду: 523/4999/21 1-кс/523/1218/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року про накладення арешту на майно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт на майно ОСОБА_7 , а саме вантажний сідловий тягач - Е МАN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номером шасі НОМЕР_2 та напівпричеп-контейнеровоз - Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номером шасі НОМЕР_4 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що незастосування арешту перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене, а також може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення. На думку суду незастосування такого заходу забезпечення може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню і забезпечені цивільного позову.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала слідчого судді постановлена із порушенням вимог ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, ст. 41 Конституції України та ст. 173 КПК України.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що додані до клопотання матеріали не містять постанови про визнання транспортних засобів речовими доказами відповідно до ст. 98, 110 КПК України. Вважає, що слідчий суддя доповнив власними висновками те, що накладення арешту у майбутньому може перешкоджати забезпеченню цивільного позову.
На думку представника, слідчий суддя не врахував правову підставу для накладення арешту на майно, можливість використання транспортних засобів як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідків арешту для власника транспортних засобів.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого про накладенні арешту на майно.
Одночасно, в апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, зазначаючи про те, що ухвала слідчого судді постановлена за відсутністю власника майна та його представника, а про існування оскаржуваної ухвали стало відомо лише 03.08.2021 року.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційні скарги на ухвалу слідчого судді можуть бути подані протягом п`яти днів з дня їх проголошення.

Частиною 3 статті 395 КПК України передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі власника майна та його представника 25.03.2021 року, у зв`язку з чим апелянти не мали об`єктивної можливості подати апеляційну скаргу в межах передбаченого законом строку. При цьому будь-які відомості щодо часу отримання ними копії оскаржуваної ухвали в матеріалах справи відсутні, а тому апеляційний суд вважає вірним посилання апелянта про обізнаність щодо існування оскаржуваної ухвали 03.08.2021 року після отримання копії ухвали у канцелярії суду.

Враховуючи подання представником власника майна ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_6 апеляційної скарги 05.08.2021 року, апеляційний приходить до висновку про відсутність підстав для розгляду питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.395 КПК України строк є таким, що фактично не пропущений.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, прокурор подав заяву, в якій просив апеляційний розгляд проводити без його участі та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно до положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна.

Враховуючи, що участь прокурора не є обов`язковою при розгляді даної заяви, він був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та повідомив про причини свого неприбуття, сторони по справі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що СВ ВП №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000360, внесеного до ЄРДР 13.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за фактом того, що у період часу з 03.03.2021 по 05.03.2021 невстановлені особи під приводом укладання договору транспортно-логістичних послуг з приватним підприємством «Транскарго», , шахрайським шляхом, заволоділи майном вказаного підприємства у великих розмірах.
В подальшому 22.03.2021 року органом досудового розслідування з метою збереження речових доказів та недопущення відчуження будь-яким чином майна сторонніми особами подано до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно, у тому числі вантажний сідловий тягач - Е МАN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номером шасі НОМЕР_2 та напівпричеп-контейнеровоз - Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номером шасі НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_7 в якому слідчий просив накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та/або користування майном будь-якими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Як вбачається з матеріалів провадження, оскаржувана ухвала слідчим суддею постановлена без участі власника майна та його представника, які про розгляд такого клопотання належним чином сповіщені не були.
При цьому, ухвала слідчого судді не вмотивована належним чином щодо розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно за відсутності власника майна та його представника, що на думку апеляційного суду, вказує на недотримання слідчим суддею положень чинного кримінального процесуального законодавства, чим допущено неповноту, однобічність та необ`єктивність розгляду клопотання, та порушення загальних засад кримінального провадження.
На думку апеляційного суду, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя у даному випадку повинен був здійснити розгляд клопотання за участі власника майна або його представника, надавши можливість висловити свою позицію, враховуючи, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт, має значну вартість, габаритність та складність утримання такого майна.
Окрім того, задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що незастосування арешту перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене, а також незастосування такого заходу забезпечення може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню і забезпечені цивільного позову, чим фактично вийшовши за межі заявлених у клопотанні слідчого доводів.
Наведені вище порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає істотними та приходить до висновку про необхідність скасування ухвали.
Разом з цим приймаючи до уваги встановлені обставини перебування на даний час транспортних засобів у користуванні власника майна, дослідивши під час апеляційного розгляду надані учасниками процесу документи, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власників майна, а також з метою виконання завдань досудового розслідування, закріпленими положеннями ст. 2 КПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність накладення арешту на транспортні засоби, з огляду на таке.
З долучених до клопотання копій матеріалів вбачається, що обставинами розслідування у даному кримінальному провадженні являються шахрайські дії невстановленими особами, які здійснювали заволодіння майном за допомогою вказаних транспортних засобів, що стало наслідком спричинення шкоди у великих розмірах та вказують на те, що для встановлення обставин вчинення злочину, існує необхідність щодо безпосереднього огляду зазначених транспортних засобів.
За таких обставин слід вважати, що зазначені транспортні засоби є речовим доказом, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому з урахуванням заявлених слідчим у клопотанні обставин, у відповідності до положень ч. 2 ст. 170 КПК України на них можливо накласти арешт.
За таких обставин, апеляційний суд вважає клопотання прокурора в частині необхідності накладення арешту на майно мотивованим та обґрунтованим, оскільки транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, а у органу досудового розслідування існує потреба необхідності його огляду та проведення інших дій, що може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Таким чином за наведених вище обставин, не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на неможливість накладення арешту з огляду на те, що зазначені транспортні засоби не є предметом правопорушення, оскільки з урахуванням вищенаведеного ці доводи є передчасними.
Метою накладення арешту на майно є збереження речових доказів, запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу усіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає, що тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, в даному випадку є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Апеляційний суд приходить до висновку, що слідчим суддею при розгляді клопотання не дотримано принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, чим допущено істотні порушення норм чинного кримінального процесуального законодавства.
Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом процесуальні порушення з боку слідчого судді, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу власника майна необхідно задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, постановивши нову постанову, якою задовольнити клопотання, накласти арешт на транспортні засоби шляхом заборони його відчуження.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року в частині накладення арешту на вантажний сідловий тягач - Е МАN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номером шасі НОМЕР_2 та напівпричеп-контейнеровоз - Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номером шасі НОМЕР_4 , які належать ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання старшого слідчого СВ ВП №3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 погоджене прокурором Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 про арешт вантажного сідлового тягача - Е МАN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номером шасі НОМЕР_2 та напівпричепа-контейнеровоза - Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номером шасі НОМЕР_4 , які належать ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Накласти арешт на вантажний сідловий тягач - Е МАN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номером шасі НОМЕР_2 та напівпричеп-контейнеровоз - Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номером шасі НОМЕР_4 , які належать ОСОБА_7 шляхом заборони його відчуження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4