Номер провадження: 11-сс/813/19/22
Номер справи місцевого суду: 522/9385/21 1-кс/522/5219/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року про накладання арешту на майно у кримінальному провадженні №0000500 від 29.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою накладено арешт, заборонивши відчуження, розпорядження та користування будь яким фізичним та юридичним особам, заборонити проведення будь-яких будівельних робіт (реконструкції, ремонту, нового будівництва, тощо), заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо, зокрема, квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.
Рішення суду мотивоване тим, що арештоване нерухоме майно є предметом кримінального правопорушення та може мати значення речових доказів у кримінальному провадженні та необхідне для проведення експертиз, а отже потребує збереження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, у зв`язку із грубим порушенням ст. 170 КПК України.

Апелянт зазначає, що арештована квартира :

- не підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпеченню цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна;

- не є та не може бути речовим доказом у кримінальному провадженні;

- зміна власника квартири не вплине на її існування та не позбавить прокурора можливості дослідити квартиру;

- ані ОСОБА_7 , ані арештовано квартира відношення до грошових коштів потерпілого не мають;

- накладений арешт порушує гарантоване ст. 41 Конституцією України право власника майна.

На підставі викладеного ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу, у задоволенні клопотання прокурора про накладання арешту на майно відмовити, скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового розгляду.
Представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 належним чином сповіщений про дуту, час та місце розгляду апеляційної скарги до суду не з`явився, причини неявки не повідомив.

Відповідно до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явилися, про час, місце та розгляд були повідомлені належним чином.

Прокурор підкреслив, що арештоване майно визнано у рамках кримінального провадження речовими доказами, на підтвердження чого надав відповідну постанову прокурора від 11.05.2021 року. Також прокурор зазначив, що у рамках даного кримінального провадження здійснюється дослідження щодо права реєстрації та внесення відомостей до реєстру нерухомого майна щодо арештованого оскаржуваною ухвалою майна.

На підтвердження факту вчинення шахрайських дій із арештованим майном прокурор надав протокол допиту ОСОБА_9 , який перереєстрував право власності на вказане житло, розписку від 25.02.2021 року, технічний паспорт та заяву про вчинення злочину.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вище вимог дотримався в повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що арештоване майно не є та не може бути речовим доказом апеляційний суд відхиляє та звертає увагу на те, що з копії наданої прокурором постанови про визнання речовим доказом від 11.05.2021 року вбачається, що, зокрема , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, визнано речовим доказом.
А з огляду на те, що з клопотання слідчого та оскаржуваної ухвали слідчого судді вбачається, що метою накладеного арешту на вищенаведене нерухоме майно є забезпечення збереження речових доказів, відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні посилання апелянта на те, що арештована квартира не підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпеченню цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Щодо доводів апелянта про те, що ані ОСОБА_7 , ані арештовано квартира відношення до грошових коштів потерпілого не мають, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається зі змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в провадженні СВ ВП № 2 ОРУП № 1 ГУ НП в Одеській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000500 від 29.04.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки існують достатні підстави вважати що ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, отримавши кошти від ОСОБА_10 , за рахунок реалізації йому квартир за номерами: 1, 2, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , вчинив шахрайські дії щодо присвоєння собі вказаних коштів, та здійснив у змові з невстановленим колом осіб відчуження вказаних квартир іншим особам.

Частиною 4 ст. 190 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, передбачена кримінальна відповідальність за шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.
Отже, на переконання апеляційного суду, з врахуванням вищевикладеного є достатньо підстав вважати, що вищезазначені об`єкти нерухомості є предметом кримінально протиправних дій, право власності на які набуто кримінально протиправним шляхом, а тому є доказами вчинення кримінального правопорушення, та відповідають критеріям, зазначеним в ч. 1 ст.98 КПК України, про що винесено відповідну постанову про визнання речовими доказами.

Крім того, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності зв`язку між арештованим майном, його власником та грошима потерпілого є передчасними та такими, що відносяться до тих питань, що повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті.

На думку апеляційного суду, на даному етапі кримінального провадження є виправданим та обґрунтованим, накладення арешту на вказане майно, оскільки існує необхідність в забезпечення збереження речових доказів, а в свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно, може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні

На підставі викладеного, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, а також з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема, для проведення ряду слідчих дій, апеляційний суд приходить до переконання, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна, тому, відхиляє посилання апелянта на порушення накладеним арештом, прав власника, гарантованих ст.41 Конституції України.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, з урахуванням всього вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року про накладання арешту на майно у кримінальному провадженні №0000500 від 29.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4