В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових

засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 січня 2015 року за №0000204 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, не судимого, не працюючого,-

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,-

в с т а н о в и в :

Органом досудового розслідування згідно нового обвинувального акта, складеного прокурором Рівненської місцевої прокуратури 14.02.2020, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, щовін 15 жовтня 2014 року маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби, перебуваючи у відділенні Рівненської міської медико соціальної експертної комісії, що знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Драгоманова,7 надав працівникам даної комісії підроблене свідоцтво про хворобу №137 від 1.10.2013 із завідомо неправдивими відомостями про те, що воно видане Військово лікарською комісією УМВС України в Рівненській області на його ім`я та посвідчує у нього наявне захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.

На підставі вказаного свідоцтва про хворобу №137 від 1.10.2013 та інших медичних документів, 16 грудня 2014 року Рівненським обласним центром медико соціальної експертизи ОСОБА_6 , видано довідку до акту огляду медико соціальною експертною комісією серії АВ №0396031, відповідно до якої йому встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення - умисні дії ОСОБА_6 , які виразилися у використанні завідомо підробленого документа, який вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав. Суду пояснив, що в період із 17.10.2011 по 1.10.2013 працював в органах податкової міліції на посаді оперуповноваженого. Після звільнення із роботи у 2014 році, звернувся до ГУ ДФС у Рівненській області із заявою про здійснення розрахунку грошового забезпечення з метою отримання пенсії по інвалідності внаслідок проходження служби та страхових виплат внаслідок втрати працездатності за період проходження служби в органах ПМ. З цією метою надав всі відповідні документи про встановленні 3 ї групи інвалідності причиною якої є захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби.
Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 він дійсно отримав у військово лікарській комісії УМВСУ в Рівненській області, хто конкретно йому видав це Свідоцтво не пам`ятає. Надав його працівникам Рівненської міської медико соціальної експертної комісії з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби. Отже, думав, що він використовує належний документ в я якому були зазначені необхідні відомості про існуючу в нього хворобу. Про те, що вказане вище свідоцтво про хворобу підроблене, він не знав, відповідно свідомо не використовував на думку слідства завідомо підробленого документа. До вказаної військово лікарської комісії він звертався, як наслідок, комісією на той час було вірно зазначено в цьому документі його діагноз міастенія . Відповідно у нього жодних сумнівів не було, що наведене свідоцтво є недійсним. З яких причин члени комісії в судовому засіданні вказують, що вони не видавали свідоцтва №137, йому не відомо. Також зазначив, що звертався до правоохоронного органу з метою з`ясувати, хто підробив Свідоцтво про хворобу від 1.10.2013 виданого на його ім`я, однак цього встановлено не було. Чому його Свідоцтво про хворобу та ОСОБА_8 від 3.04.2013 видане під одним №137 не відомо. 15.10.2014 він був оглянутий всіма членами МСЕК та Рівненським обласним МСЕК. Після обстеження у клініці НДІ реабілітації інвалідів м. Вінниці, була встановлена третя група інвалідності. Дане Свідоцтво про хворобу від 1.10.2013 ніким не визнавалось неналежним, недійсним документом. У ньому (Свідоцтві про хворобу від 1.10.2013) зазначені всі захворювання які в послідуючому були підтверджені лікувальними установами та висновком експерта про діагностування хронічного захворювання міастенія. Вважає, що свідчення окремих свідків військово лікарської комісії є неправдивими з приводу того, що вони не видавали йому Свідоцтва про хворобу №137, адже висновок судової технічної експертизи, спростовує їх свідчення, оскільки його Свідоцтво №137 та Свідоцтво про хворобу №137 від 03.04.2013 на ОСОБА_8 , виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою. Також органом досудового розслідування, зокрема слідчим, Свідоцтво про хворобу №137 від 1.10.2013 не оглядалося слідчим, не визнавалося речовим доказом та не прилучалось до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ, чим були порушені вимоги КПК. Від так вважає, що Свідоцтво яке надавалось ним для комісії МСЕК, та яке наявне в матеріалах цього кримінального провадження, може бути не одним і тим самим Свідоцтвом.
Не погодився закрити кримінальне провадження щодо нього, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст.49 КК України.
Просить разом із захисником винести, виправдувальний вирок, оскільки в його діях відсутній складкримінального правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України.
На думку сторони обвинувачення, винаОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, підтверджується доказами, які досліджувалися судовим розглядом .
Провівши судовий розгляд кримінального провадження, в тому числі в межах нового обвинувального акта складеного прокурором 14.02.2020, безпосередньо допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши документи, як докази на які посилався прокурор та сторона захисту, вивчивши всі матеріали кримінального провадження, заслухавши міркування і доводи прокурора, захисника, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст.25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції, розпочавши досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, а також відповідно до ч.2 ст.9 КПК України всебічно повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час ,місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини ,які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України покладається на прокурора.
Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Суд, відповідно до ст.26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгяд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь підсудного.
Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Так, винуватість ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення стороною обвинувачення обґрунтовується наступними доказами, які в судовому засіданні були безпосередньо досліджені судом, а саме: показаннями свідка ОСОБА_9 яка підтвердила, що обвинувачений дійсно у період із 17.10.2011 по 01.10.2013 працював у органах податкової міліції на посаді оперуповноваженого. Після звільнення у кінці 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ГУ ДФС у Рівненській області із заявою про здійснення розрахунку грошового забезпечення з метою отримання пенсії по інвалідності внаслідок проходження служби та страхових виплат внаслідок втрати працездатності за період проходження служби в органах податкової міліції та надання йому з цією метою направлення для встановлення ступеня втрати працездатності, до якої додано копію довідки №0396031 серії АВ до акту огляду МСЕК, видану Рівненським обласним центром медико соціальної експертизи, про встановлення 3 групи інвалідності, причиною якої є захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби з ураженням центральної нервової системи. Підставою для прийняття такого висновку, стало безпосереднє обстеження ОСОБА_6 та свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане військово лікарською комісією УМВСУ в Рівненській області на його ім`я. Направлення про проходження Військово лікарської комісії обвинуваченому відділом роботи з кадрами ГУДФС у Рівненській області не видавалось, що є обов`язковим для її проходження. Їй відомо, що Свідоцтво про хворобу №137 від 1.10.2013 ОСОБА_6 військово лікарською комісією не видавалось, а за таким номером 137, зареєстроване свідоцтво, видане ОСОБА_8 колишньому працівнику податкової міліції. У зв`язку із чим ГУДФС у Рівненській області направлено повідомлення про можливе вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 ..

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 повідомили суд, що працюють лікарями Рівненського обласного спеціалізованого диспансеру радіаційного захисту населення (Чорнобильської лікарні). ОСОБА_6 звертався до них з метою отримання направлення посильного листка за формою №088/0 на медико соціально експертну комісію. Останнім були надані медичні документи, що стосувалися його хвороби, в тому числі можливо було і свідоцтво про хворобу №137 від 1.10.2013 видане ВЛК УМВСУ в Рівненській області. Після огляду даного пацієнта, йому було надано направлення на МСЕК.

Допитані свідкі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 лікарі Рівненської міської МСЕК, суду повідомили, що ОСОБА_6 оглядався лікарями комісії в 2014 році відповідно до направлення, виданого йому Рівненським обласним спеціалізованим диспансером радіаційного захисту населення. У нього були відповідні документи які він приніс з собою в тому числі і свідоцтво, яке впливає на категорію інвалідності. По вказаній особі ніякого рішення не було прийнято. Його медико експертну справу було передано до обласної МСЕК.

Свідок ОСОБА_14 яка є лікарем Рівненської обласної МСЕК, повідомила суд, що ОСОБА_6 оглядався комісією, оскільки прийшла його справа із міської МСЕК на консультацію. В документах містилося свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, яке впливає на причину інвалідності. За результатами огляду ОСОБА_6 був направлений до науково дослідного інституту реабілітації інвалідів м. Вінниця, оскільки в епікризах містилися розбіжності. Підтвердила, що свідоцтво про хворобу впливає на причину інвалідності. Коли експертна справа повернулася із Вінниці, де за результатами його обстеження, даних медико експертної справи, видано рекомендаційне заключення встановлена 3 група інвалідності, причина якої захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

Свідок ОСОБА_8 повідомив суд, що раніше працював у податковій міліції. Підтвердив, що йому дійсно Військово лікарською комісією України в Рівненській області видавалося на підставі направлення відділу кадрів ГУ ДФС та безпосереднього огляду, свідоцтво про хворобу №137від 03.04.2013, після чого він пішов на пенсію. Дізнався в суді про можливе використання його документу.

Суд вважає, що свідчення допитаних вище в судовому засіданні свідків, не підтверджують вчинення інкримінованого кримінального правопорушення обвинуваченим.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду дав показання, що виконував обов`язки голови Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області. Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 ОСОБА_6 , комісією не видавалось. За номером 137 зареєстроване свідоцтво яке видавалось ОСОБА_8 .. Йому відомо, що обвинувачений не був направлений відділом роботи з кадрами ГУДФС у Рівненській області для проходження військово лікарської комісії УМВС України в Рівненській області. Медичний огляд проводиться обов`язково з участю особи яка направлена для проходження такої комісії. Підтвердив, що Свідоцтво про хворобу №137 від 1.10.2013 на ім`я ОСОБА_6 , яке наявне у кримінальному провадженні, є підробленим, оскільки він його не підписував, підпис та відтиск печатки підроблені. Дане свідоцтво ОСОБА_6 є певною копією свідоцтва про хворобу №137 яке видавалось ОСОБА_8 .. Свідоцтво про хворобу готує профілюючий лікар, секретар комісії готує друк цього свідоцтва, спільно голова та секретар підписують свідоцтво. Видача особам документів фіксується у відповідному журналі.

Свідок ОСОБА_16 повідомила суд, що в період 2013-2015 роках, виконувала обов`язки медичного реєстратора та секретаря Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області. Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 видане на ім`я ОСОБА_6 , яке наявне у матеріалах кримінального провадження є підробленим, оскільки підпис у ньому стоїть не її. У даному свідоцтві вказане її дівоче прізвище ОСОБА_17 , яке станом на 01.10.2013 (на дату видачі свідоцтва) було змінене на ОСОБА_18 у зв`язку з тим що вийшла заміж. Підтвердила ту обставину, що проходження медичного огляду ВЛК особою, є обов`язковою. Друкування свідоцтва про хворобу осіб, які звертались до ВЛК, входило в її обов`язки. Комп`ютерна та друкарська техніка знаходиться в приміщенні ВЛК де готуються документи. Доступ до печатки яка зберігалась у сейфі, мала вона та голова комісії. ОСОБА_6 свідоцтва не видавала.

Із дослідженого в судовому засіданні наданого стороною захисту висновка експерта №111 від 31.05.2019, судово технічної експертизи документів, слідує, що «Другий аркуш копії Свідоцтва про хворобу №137 від …жовтня 2013 року ОСОБА_6 та другий аркуш копії Свідоцтва про хворобу №137 від 03 квітня 2013 року на ОСОБА_8 , виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою.

Висновок вказаної вище експертизи, в певній мірі спростовує припущення сторони обвинувачення, щодо не звернення обвинуваченого до Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області, та що він міг знати про підроблений документ. Адже, дійсне Свідоцтво про хворобу №137 від 3 квітня 2013 року видане на ім`я ОСОБА_8 , та не дійсне за версією сторони обвинувачення були виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою, який за свідченням цих свідків перебуває у розпорядженні (володінні, користуванні) Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області.

Отже, суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 незважаючи на їх узгодження між собою, оскільки їх свідчення, викликає сумнів у суду, з приводу готування, видачі свідоцтва про хворобу для ОСОБА_6 ..

В ході дослідження письмових доказів судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2015 року, було надано дозвіл органу досудового розслідування про надання тимчасового доступу до документів Рівненського обласного центру медико соціальної експертизи, а саме медико експертної справи ОСОБА_6 , оригіналу свідоцтва про хворобу ОСОБА_6 №137 від 01.10.2013 з можливістю їх вилучення.(а.к.п.128)

Відповідно до доручення слідчого вказані документи були передані до матеріалів кримінального провадження. (а.к.п.129-132)

Суд погоджується із стороною захисту, що наявне у матеріалах кримінального провадження (документ) Свідоцтво про хворобу №37 від 01 жовтня 2013 року виданого на ім`я ОСОБА_6 1984 року, є недопустимим доказом.

Як зазначено в розділі 1 1.1. «Загальні засади визнання доказів недопустимими, Огляду судової практики касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо визнання доказів недопустимими», «Згідно з ч.1 ст.237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей, щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводить огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Протокол який складає слідчий у процесі огляду речей чи/та документів повинен відповідати вимогам ч.3 ст. 104 КПК та є процесуальним джерелом доказів згідно із положеннями ч.2 ст. 84 , п.3 ч.2 ст.99 КПК . За умови відповідності вимогам ч.1 ст. 98 КПК (матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюють під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення) речі надані особою до заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення та оглянуті слідчим у рамках слідчої (розшукової) дії огляду, є речовими доказами і повинні зберігатися за правилами встановленими КПК та відповідною Інструкцією . У свою чергу документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій ст.98 КПК.

В п.2.3.2 цього огляду судової практики ККС ВС зазначено, що «Висновки експертизи є недопустимими доказами, якщо предметом дослідження експертизи були об`єкти, одержані в непроцесуальний спосіб або з грубим порушенням кримінально процесуального законодавства».

Із досліджених судом матеріалів провадження слідує, що названий вище документ - оригінал свідоцтва про хворобу №37 від 01 жовтня 2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_6 1984 року, після його вилучення, не був оглянутий слідчим, не визнавався речовим доказом та не прилучався до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ, не визначалось місце його зберігання. (а.к.п.132)

Оскільки у висновках експерта, наданих стороною обвинувачення технічної експертизи документів №1.1 -102 від 10.06.2015, почеркознавчої експертизи №1.1 -103/15 від11.06.2015 досліджувався об`єкт - Свідоцтво про хворобу №37 від 01 жовтня 2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_6 , долученого до провадження з грубим порушенням кримінально процесуального законодавства, таки висновки експертиз зазначеного об`єкта як такого, що є похідним від недопустимих доказів. Відповідно суд, також визнає недопустимими доказами, висновки вказаних вище експертиз. (а.к.п.218-222; 224-229)

Суд також визнає не допустимим доказом копію журналу №470 «реєстрації працівників» від 05.11.2012, оскільки цей журнал був наданий слідчому свідком ОСОБА_15 під час допиту останнього. Тобто, даний письмовий доказ був наданий органу досудового розслідування в непроцесуальний спосіб. (а.к.п.180-184)

Інші письмові докази надані суду сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджують те не спростовують інкримінованого діяння обвинуваченому.

Згідно статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до ч.2ст. 94 КПК України яка передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України . Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, суд дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 за, ч.4 ст.358 КК України, ґрунтується лише на припущеннях.
Так, виходячи з положень ч.4 ст.358 КК України суб`єктивна сторона злочину, передбачена цією нормою кримінального закону, характеризується наявністю прямого умислу у винної особи, тобто суб`єкт має чітко усвідомлювати й достовірно знати, що документ який він використовує для отримання певних прав, є підробленим, у той час коли насправді у такого суб`єкта відсутні законні підстави для отримання зазначеного.
При цьому, як було встановлено висновком Науково дослідним інститутом реабілітації інвалідів (ННЛК) ВНМУ ім. М.І. Пирогова м. Вінниця, «Наявне у хворого ОСОБА_6 помірне порушення функції системи кровообігу обмежує його життєдіяльність, що призводить до обмеження здатності до пересування І ст., трудової діяльності І ст.- згідно з постановою КМУ №1317 від 2009 р. вважаємо за можливе рекомендувати МСЕК визнати його інвалідом третьої групи, захворювання, так пов`язане з проходженням військової служби ( Підстава Свідоцтво про хворобу №137 від 1 жовтня 2013р.) При погіршенні стану здоров`я МСЕК може розглянути питання про підвищення групи інвалідності.» (а.к.п.134)
Отже, вказаний вище медичний заклад, обстеживши ОСОБА_6 , провівши консультації, дослідивши медичні документи, діагнози, підтвердив діагноз обвинуваченого який зазначений в свідоцтві про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року.
Тобто, стороною обвинувачення, не спростовано покликань ОСОБА_6 , що останній міг звертатись до ВЛК УМВС України в Рівненській області з метою отримання вказаного вище Свідоцтва про хворобу.
Зокрема, як слідує із позиції сторони обвинувачення, наявний документ - свідоцтво про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року, відображає недостовірну інформацію, яка відповідно до обвинувачення є предметом злочину передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.
Разом з тим, на думку суду ні в ході досудового слідства ні в ході судового розгляду, стороною обвинувачення, не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 , чітко усвідомлював й достовірно знав, що документ який він використовує 15.10.2014 у відділенні Рівненської МСЕК - свідоцтво про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року, для отримання групи інвалідності, є підробленим.
Враховуючи, що основоположним принципом правосуддя є презумпція невинуватості, а всі сумніви трактуються на користь обвинуваченого, суд виходить з наданих показань обвинуваченого які узгоджуються з письмовими документами кримінального провадження, та окремими показаннями свідків, з яких не вбачається вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
ОСОБА_6 як особа, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, є інвалідом 3 - ї групи, страждає на захворювання Міастенія хронічне захворювання нервової системи, яке має прогресуючий перебіг. (а.к.п.263-269).
Обвинувачений заперечив закриття кримінального провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України.
Отже, з урахуванням викладеного вище, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 , за ч.4 ст.358 КК України не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим, суд вважає необхідним в силу презумпції невинуватості закріпленого у ст. 62 Конституції України, виправдати останнього у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.
Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні необхідно вирішити у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.
Зокрема, письмові речові докази (документи), необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід ОСОБА_6 , в ході досудового розслідування та під час судового розгляду, не обирався.
Також, суд не знаходить підстав для стягнення з обвинуваченого на користь держави понесених у кримінальному провадженні процесуальних витрат за проведення судових експертиз, що узгоджується із ст. 124 КПК України, у зв`язку із ухваленням виправдувального вироку.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,

У х в а л и в:

ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України визнати невинуватим та виправдати, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Письмові речові докази (документи) залишити в матеріалах кримінального провадження.
Цивільний позов не заявлений.
Понесені у кримінальному провадженні процесуальні витрати за проведення судових експертиз, не підлягають стягненню із ОСОБА_6 у зв`язку із ухваленням щодо нього виправдувального вироку.
Вирок суду може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1