Справа № 130/1566/19
Провадження №11-кп/801/1335/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000344 від 24.06.2019 року,
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 жовтня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Овідіопіль Одеської області, мешканця АДРЕСА_1 , з базовою вищою освітою, одруженого, не працюючої, військовозобов`язаного, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше судимого:
-вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.1992 року за ч.3 ст.101 КК України (в редакції 1960 року) на дев`ять років позбавлення волі;
-вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.08.1999 року за ч.3 ст.82, ч.3 ст.140, ч.3 ст.141, ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року) на вісім років позбавлення волі;
-вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.11.2007 року за ч.2 ст.185 КК України на два роки позбавлення волі;
-вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 06.04.2010 року за ч.3 ст.185, ст.75 КК України на три роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на два роки;
-вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.11.2012 року за ч.3 ст.185, ст.71 КК України на п`ять років позбавлення волі;
-вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019 року за ч.3 ст.185КК України на чотири роки позбавлення волі,
-визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком суду та за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019 року остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі строком на шість років.
Зараховано в строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_7 покарання, частково відбуте за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019 року, за період з 21.12.2019 року до 01.10.2021 року включно.
Строк відбування покарання за цим вироком суду вирішено відраховувати ОСОБА_7 з 01.10.2021 року.
Зараховано в строк покарання ОСОБА_7 термін його тимчасового затримання у слідчому ізоляторі за період з 01.06.2020 року до дня набрання законної сили цим вироком суду включно.
Також судовим рішенням вирішені питання щодо стягнення понесених процесуальних витрат, скасування накладеного арешту та подальшу долю речових доказів.

Судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 , маючи незняту та непогашену судимість за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.82, ч.3 ст.140, ч.3 ст.141 КК України (в редакції 1960 року), зокрема за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.08.1999 року, а востаннє за вчинення 19.10.2017 року злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019 року, приблизно о 08 годині 20 хвилин 24.06.2019 року, законно перебував у веранді будинку ОСОБА_9 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де помітив на столі у цьому ж приміщенні належний останній мобільний телефон "Nokia 105" Imei 1: НОМЕР_2 , Imei 2: НОМЕР_3 , в корпусі чорного кольору, всередині якого знаходилась сім-картка мобільного оператора "Київстар" НОМЕР_4 , коли у нього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення вказаного мобільного телефону, оскільки він усвідомлював, що потерпіла ОСОБА_9 внаслідок її віку та стану здоров`я не матиме можливості завадити йому вчинити злочин. Далі, реалізуючи свій злочинний намір, переслідуючи мету незаконного заволодіння чужим майном, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, підбурений жагою до легкої наживи, усвідомлюючи явну протиправність своїх дій, ОСОБА_7 відкрито для потерпілої ОСОБА_9 заволодів належним їй мобільним телефоном, вказаним вище, вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи від 10.07.2019 року становить 311,50 грн. Після цього ОСОБА_7 безперешкодно, ігноруючи вимоги ОСОБА_9 повернути її телефон, вийшов з будинку та разом з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на зазначену суму.
Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення та доведеність вини ОСОБА_10 у його вчиненні, вважає що вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2021 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині не зарахування відбутого покарання за попереднім вироком, визначення початку строку відбування покарання та рішення про продовження строку тримання під вартою, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та просить в цій частині вирок щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким виключити з резолютивної частини вироку вказівку про зараховування в строк покарання ОСОБА_7 терміну його тимчасового затримання у слідчому ізоляторі за період з 01.06.2020 до дня набрання законної сили цим вироком суду включно. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК Ураїни зарахувати ОСОБА_7 в строк остаточно призначеного покарання, частково відбуте покарання попереднім вироком, а саме вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019, за період з 21.12.2019 по день набрання новим вироком законної сили. Згідно ч. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 25.06.2019 по 26.06.2019, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Зазначити, що початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати з моменту набрання новим вироком законної сили. В решті вирок залишити без змін.
В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку, не посилаючись на норми права, зокрема ст. 72 КК України, зарахував в строк покарання ОСОБА_7 термін його затримання у слідчому ізоляторі за період з 01.06.2020 до дня набрання законної сили цим вироком суду включно. Разом із цим, в рамках даного кримінального провадження запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 не обирався, останнього згідно ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2020 тимчасово залишено в слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань ( №1 )», де він знаходився з 01.06.2020 по 01.10.2021, Таким чином, період з 01.06.2021 по день набрання оскаржуваним вироком законної сили не підлягає зарахуванню в строк покарання ОСОБА_7 в якості строку попереднього ув`язнення, оскільки останній в цей час фактично продовжував відбувати покарання за попереднім вироком. При цьому, судом в оскаржуваному вироку двічі зараховано період з 01.06.2020 по 01.10.2021 в строк покарання ОСОБА_7 , спочатку як частину відбутого покарання за попереднім вироком, а потім як строк попереднього ув`язнення.

Також, згідно матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколу затримання ОСОБА_7 від 25.06.2019, вбачається, що останнього було затримано в порядку ст.208 КПК України о 03:00 год. 25.06.2019. В подальшому, 26.06.2019 ОСОБА_7 звільнено з ізолятора тимчасового тримання у зв`язку із обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Тобто, період з 25.06.2019 по 26.06.2019 являється строком попереднього ув`язнення ОСОБА_7 та має бути зарахований останньому в строк покарання, однак Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області при ухвалені оскаржуваного вироку вказаний факт не враховано.

Окрім цього, в оскаржуваному вироку зазначено, що строк відбування покарання за цим вироком суду варто відраховувати ОСОБА_7 з 01.10.2021, тобто з дня проголошення вироку. Однак, судом не враховано, що до набуття оскаржуваним вироком законної сили ОСОБА_7 фактично продовжує відбувати покарання за попереднім вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2021 в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить призначити йому покарання у виді обмеження волі (в колонії поселенні), із застосуванням ст. 75 КК України, тобто з випробовуванням та іспитовим строком.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що суд належним чином не врахував його сімейний та матеріальний стан, так як на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, його дружина є громадянкою Республіки Молдова і не має можливості оформити документи по догляду за дітьми, а тому для надання йому можливості працевлаштуватися та утримувати сім`ю, вважає за необхідне призначити йому покарання з іспитовим строком.

Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні обвинувачений підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи. Щодо задоволення апеляційної скарги прокурора покладався на розсуд суду.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу прокурора підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Також заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її безпідставність та відсутність обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Потерпіла ОСОБА_11 повідомлена належним чином про день, час і місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явилася, не повідомила суд про причини своєї неприбуття. Прокурор та обвинувачений не заперечували проти судового розгляду у її відсутність, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України КПК України судовий розгляд відбувся у її відсутність.
Письмових заперечень на апеляційні скарги від інших учасників кримінального провадження до суду не надходило.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано не повністю.
Перевіривши ретельно доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів апеляційного суду не знаходить їх переконливими, оскільки встановлено, що призначене йому покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому перевірці згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що на його думку, призначене йому покарання за своїм видом є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості скоєного ним злочину і його особі.
Так, відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст. ст. 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Зокрема, при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_7 , судом в повній мірі враховано ступінь тяжкості та характер вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, дані, які характеризують особу обвинуваченого. Зокрема, наявність на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, що підтверджено документально та активне сприяння у розкритті злочину, місцевий суд визнав обставинами, що пом`якшують його покарання.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ст.186 ч.2 КК України, судом першої інстанції враховано також те, що він вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. Окрім цього, судом було враховано висновки досудової доповіді із врахуванням думки потерпілої, яка не вимагала суворого покарання, викладеної в поданих нею заявах, враховуючи посткримінальну поведінку обвинуваченого, що не містила дієвих заходів щодо добровільного відшкодування завданих збитків, а також те, що даний злочин ОСОБА_7 вчинив під час здійснення відносно нього судового розгляду іншого кримінального провадження, що не становило для нього достатнього стримуючого фактору.
Окрім того, при розгляді апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст.ст.50, 65 КК України, та дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому правильно та обґрунтовано призначив йому покарання за ч.2 ст.186 КК України у межах санкції вказаної статті у виді реального відбування покарання позбавлення волі, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів не може також погодитись з твердженнями обвинуваченого стосовно необхідності призначення йому більш м`якого покарання, враховуючи доводи його скарги, оскільки дані твердження при призначенні покарання були фактично взяті місцевим судом до уваги, яким суд дав належну оцінку в сукупності з іншими обставинами.
Так, згідно висновків досудової доповіді, складеної Жмеринським міськрайонним відділом філії ДУ "Центр пробації" у Вінницькій області 19.03.2020 року, оцінено дуже високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 та дуже високий ризик небезпеки для суспільства; на думку органу пробації застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому на думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання щодо ОСОБА_7 буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Водночас, наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, відповідно до вимог ст. ст. 409, 412, 413 КПК України є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог ст. 370 КК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.
Проте, колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги прокурора дають достатні підстави вважати, що наведені вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .
Так, згідно ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Відповідно до положень 1 ЗУ «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовуються щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Так, Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області на підставі ч. 4 ст. 70 КК України в оскаржуваному вироку зараховано в строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_7 покарання, частково відбуте за попереднім вироком, а саме вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019, за період з 21.12.2019 до 01.10.2021 включно.
Разом з тим, суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку, посилаючись на норми права, зокрема ст. 72 КК України, зарахував в строк покарання ОСОБА_7 термін його тимчасового затримання у слідчому ізоляторі за період з 01.06.2020 до дня набрання законної сили цим вироком суду включно.
Проте, в рамках даного кримінального провадження запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 не обирався, а останнього згідно ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2020 тимчасово залишено в слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань ( №1)», де він знаходився з 01.06.2020 по 01.10.2021.
Таким чином, період з 01.06.2021 по день набрання оскаржуваним вироком законної підлягає зарахуванню строк покарання ОСОБА_7 в якості строку попереднього ув`язнення, оскільки останній в цей час фактично продовжував відбувати покарання за попереднім вироком.
Окрім цього, судом в оскаржуваному вироку двічі зараховано період з 01.06.2020 по 01.10.2021 в строк покарання ОСОБА_7 , спочатку як частину відбутого покарання за попереднім вироком, а потім як строк попереднього ув`язнення.
Також, згідно матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколу затримання ОСОБА_7 від 25.06.2019, вбачається що останнього було затримано в порядку ст. 208 КПК України о 03:00 год. 25.06.2019.
В подальшому, 26.06.2019 ОСОБА_7 звільнено з ізолятора тимчасового тримання у зв`язку із обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Відповідно до ч. 2 ст. 176 КПК України, тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.
Тобто, період з 25.06.2019 по 26.06.2019 являється строком попереднього ув`язнення ОСОБА_7 та має бути зарахований останньому в строк покарання, не було враховано місцевим судом при ухвалені оскаржуваного вироку.
Також є слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що в оскаржуваному вироку місцевим судом невірно зазначено, що строк відбування покарання за цим вироком варто відраховувати ОСОБА_7 з 01.10.2021, тобто з дня проголошення вироку. Судом не враховано, що до набуття оскаржуваним вироком законної сили ОСОБА_7 фактично продовжує відбувати покарання за попереднім вироком, оскільки судове рішення може бути скасоване судом апеляційної інстанції. За таких обставин строк відбування покарання ОСОБА_7 необхідно рахувати з дня набрання законної сили вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2021.
З цих же підстав в строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_7 необхідно зарахувати покарання, частково відбуте за попереднім вироком, а саме вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019, за період з 21.12.2019 по день набрання оскаржуваним вироком законної сили.
Відповідно до вимог п. 4 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 412, 413, 418, 419, 425, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про зараховування в строк покарання ОСОБА_7 терміну його тимчасового затримання у слідчому ізоляторі за період з 01.06.2020 до дня набрання законної сили цим вироком суду включно.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_7 в строк остаточно призначеного покарання, частково відбуте ним покарання попереднім вироком, а саме вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2019, за період з 21.12.2019 по день набрання новим вироком законної сили.
Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 25.06.2019 по 26.06.2019, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Зазначити, що початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати з моменту набрання новим вироком законної сили.
В решті вирок залишити без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4