Провадження № 11-кп/4820/686/21
Категорія: ч. 2 ст.. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 травня 2021 року за № 0000631 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (відданого до суду), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Печеськи, Красилівського району, Хмельницької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, інваліда ІІІ групи, одруженого, маючого на утримані неповнолітню доньку 2007 року народження, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, починаючи з моменту набрання вироком суду законної сили.
У строк відбуття ОСОБА_7 покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 05.05.2021 р. до набрання вироком суду законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 05 травня 2021 року близько 00 год. 00 хв. перебуваючи на території кладовища, що по вул. Центральній с. Олешин Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_11 , захищаючись від ОСОБА_12 , який наніс йому легкі тілесні ушкодження шляхом удару ногою та близько трьох поштовхів, умисно вбив ОСОБА_12 , перевищивши при цьому межі необхідної оборони, за наступних обставин.
04.05.2021 року у вечірню пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, обвинувачений ОСОБА_7 з дружиною та потерпілий ОСОБА_12 із співмешканкою Світланою відпочивали в лісі села Олешин Хмельницького району Хмельницької області. Між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_12 штовхнув обвинуваченого, від чого останній впав. Будучи ображеним, обвинувачений пішов додому. По дорозі зайшов на кладовище с. Олешин, на могилу батька. 05.05.2021 року, близько 00 год. до ОСОБА_7 , який сидів на могилі свого батька на кладовищі села Олешин Хмельницького району Хмельницької області, підійшов ОСОБА_12 та, маючи неприязнь до ОСОБА_7 , штовхнув його. Після цього вдарив ногою в ділянку грудної клітини зліва. Проте обвинувачений, захищаючись, підставив ліву руку, на яку прийшовся удар, від чого впав. Падаючи, обвинувачений помітив ніж, біля якого він впав, який зберігався в ніші столу та раніше використовувався ним для прибирання могил. Взявши правою рукою вказаний ніж, ОСОБА_7 , підіймаючись, відійшов від столу в протилежний від ОСОБА_12 бік. Проте останній обійшов стола та знову штовхнув обвинуваченого, від чого той впав на одне коліно. В момент наступного нападу потерпілого, вчинив дії, які явно не відповідали небезпечності посягання, а саме ножем умисно наніс удар на рівні витягнутої руки в живіт (черевну порожнину) потерпілого, який стояв навпроти. Такими діями спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесне ушкодження у вигляді рани передньої черевної стінки з ушкодженням брижейки та правої нирки, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, перебувать у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Після цього ОСОБА_7 випрямився, але знову отримав поштовх від потерпілого та, не втримавшись на ногах, впав на сусідню могилу, зламавши при цьому хрест на ній. Далі потерпілий попрямував у бік виходу з кладовища, а обвинувачений навпростець через кладовище додому. Від отриманої травми ОСОБА_12 помер приблизно через 30 хвилин після нанесення травми на території кладовища, що по АДРЕСА_2 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Натомість, судом першої інстанції дії обвинуваченого перекваліфіковано з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

В обґрунтування такої перекваліфікації суд послався на те, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України. Саме потерпілий прийшов до обвинуваченого та влаштував конфлікт, під час якого наносив йому удари. ОСОБА_7 наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_12 захищаючись, привстаючи з коліна, оскільки перед тим впав від поштовху потерпілого. Отже, обвинувачений ОСОБА_7 умисно наніс потерпілому удар ножем, перевищивши межі необхідної оборони.

Непогоджуючись з вироком суду в частинах кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного йому покарання, представник потерпілої подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що суд не врахував, що саме ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на території кладовища вступив у конфлікт із раніше знайомим ОСОБА_12 , під час якого наніс останньому ножове поранення, що спричинило його смерть.

Захисник у своїй апеляційній скарзі просив вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити, пом`якшивши таке. Зокрема, просив призначити останньому покарання за ст. 118 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 1 рік, встановивши обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Вважає, що суд не дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, не в повній мірі врахував наявність ряду обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а лише обмежився їх перерахунком, а також не врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання такого.
Також, суд не повністю врахував особу винного та призначив надто суворе покарання.

Захисник ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , в яких просив залишити таку без задоволення.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги кожен свої зокрема та заперечили проти апеляційних скарг процесуальних опонентів, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу представника потерпілої та заперечив проти апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, провівши частково судове слідство, перевіривши доводи апеляційних скарг, надавши всім учасникам провадження право виступу у судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Місцевий суд дотримався наведених вимог закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах.

Обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції підтвердив, що, дійсно, 04 травня 2021 року між ним та потерпілим ОСОБА_12 у лісі виник конфлікт, в ході якого потерпілий його штовхнув і він впав. З метою уникнення подальшого розвитку суперечки, залишив потерпілого та попрямував додому. По дорозі зайшов на кладовище до могили батька, куди підійшов ОСОБА_12 та почав його ображати, а в подальшому штовхув та вдарив ногою в передпліччя лівої руки, від чого він впав. Падаючи, в ніші столу помітив ножа, якого раніше використовував для прибирання могили. Побоюючись за своє життя, оскільки з урахуванням його віку та інвалідності (погано працює ліва рука), з метою захисту вийняв ніж. Коли вставав, ОСОБА_12 знову штовхнув його, від чого він впав на одне коліно. Тоді він витягнув руку з ножем і вдарив в живіт потерпілого, який знаходився навпроти. Піднявшись, знову впав від чергового поштовху потерпілого, та падаючи зламав хрест на могилі. Після цього ОСОБА_12 пішов у напрямку виходу з кладовища.

Такі його покази повністю узгоджуються із об`єктивними доказами у справі. Зокрема відомостями із:

протоколу огляду місця події - кладовища, що розташоване в с. Олешин, Хмельницького району, Хмельницької області від 05.05.2021 року та доданою до нього ілюстративною таблицею, якими підтверджується, що поблизу воріт на виході із кладовища виявлено тіло невідомого чоловіка, яким в подальшому виявився ОСОБА_12 (Т. 1, а.с. 54-68);
протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 05.05.2021 року, з яких вбачається, що свідок ОСОБА_13 впізнав в оглянутому трупі свого племінника ОСОБА_12 (Т. 1, а.с. 138-139);
висновку судово-медичної експертизи № 286 від 05.05.2021 року, якими підтверджується, що причиною смерті ОСОБА_12 є ножове поранення черевної стінки з ушкодженням брижейки та правої нирки, як наслідок гостра, внутрішня крововтрата. Враховуючи ступінь розвитку трупних змін, смерть ОСОБА_12 , могла настати за 13-16 год. до моменту розтину. Судово-медичною експертизою трупа ОСОБА_12 виявлено тілесні ушкодження у вигляді рани передньої черевної стінки з ушкодженням брижейки та правої нирки, що могли утворитися від одноразової, механічної дії твердого, плоского, однобічно-гострого, клинкового знаряддя по типу ножа, що не залишає в рані шкіри слідів солей 3-х валентного заліза та має як тупий П-подібний та поперечному перетині «обух» з добре вираженими ребрами, так і недеформований кінець чи вістря та гладку заточку ріжучої крайки свого леза, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. В момент нанесення тілесних ушкоджень тіло ОСОБА_12 відносно травмуючого предмета могло перебувати у вертикальному або близькому до нього положеннях.
Судово-токсикологічною експертизою трупної крові ОСОБА_12 , виявлено етанол в концентрації 1,24%о, що може відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння. ОСОБА_12 , після спричинення йому тілесного ушкодження, міг здійснювати активні рухи та прожити до 30 хвилин (Т. 1, а.с. 80-82);
висновку судово-медичної експертизи клаптя шкіри з раною передньої черевної стінки або живота від трупа ОСОБА_12 № 56 від 05.05.2021 року, якими підтверджується, що проникаюча колото-різана рана передньої черевної стінки і поглиблення пупа, могла утворитися від механічної дії твердого, плоского, однобічно-гострого, клинкового знаряддя, по типу ножа, що не залишає в рані шкіри слідів солей 3-х валентного заліза та має як тупий, «П» подібний на поперечному перетині, «обух» з добре вираженими ребрами, так і недеформований кінець чи вістря та гладку заточку ріжучої крайки свого леза (Т. 1, а.с. 86-89);
протоколу огляду місця події від 05.05.2021 року та доданим до нього оптичним диском із відеозаписом, згідно з якими під час проведення огляду місця події на кладовищі, що розташоване в с.Олешин, Хмельницького району, Хмельницької області, було виявлено та вилучено предмет, схожий на ніж, який є речовим доказом у справі (Т. 1, а.с. 90-93).
Зазначені обвинуваченим обставини він відобразив в ході слідчого експерименту, який було проведено 06.05.2021 року. Обставини такого зафіксовані в протоколі проведення слідчого експерименту, додатком до якого є диск з відеозаписом, які досліджені апеляційним судом.
З них вбачається, що в ході слідчого експерименту ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_12 прийшовши на кладовище, штовхнув його, коли він
сидів на могилі батька. Потім вдарив його ногою, цілившись в ліву частину тулуба. Однак обвинувачений підставив ліву руку, на яку прийшовся удар, від якого впав. Встаючи, помітив ножа, якого зберігав у ніші столу. Побоюючись за своє життя, вийняв ніж та відійшов подалі від столу, в протилежний від потерпілого бік. Однак знову отримав поштовх від потерпілого, від якого впав на праве коліно. ОСОБА_12 продовжував наступати на нього. Тоді обвинувачений, привстаючи з коліна, розуміючи фізичну перевагу ОСОБА_12 , правою рукою, у якій був ніж, наніс удар в ділянку черевної порожнини потерпілого, який знаходився в цей час рівно напроти (Т. 1, а.с. 187-189).
Відомостями із висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 № 8 від 07.09.2021 року підтверджується, що механізм утворення тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_12 не виключається за умов, на які вказав підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту, а саме « ОСОБА_7 , привстаючи з коліна, наніс правою рукою, у якій був ніж, один удар в ділянку черевної порожнини дещо правіше пупка» (Т. 1, а.с. 196-198).
Даними висновку судово-медичної експертизи № 321 від 06.05.2021 року, підтверджується, що у ОСОБА_7 станом на 06.05.2021 року виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді садна шкіри зовнішньої частини верхньої половини правого колінного суглоба, підшкірного крововиливу правого колінного суглоба з розповсюдженням на передню та зовнішні поверхні нижньої третини правого стегна, зовнішню частину колінного суглоба та переднє-зовнішню частину верхньої третини гомілки, які могли утворитися як від одноразової дії тупого твердого предмета з переважаючою шорсткою контактуючою поверхнею, за механізмами: «удар-тертя» (садна), «удар» (крововилив), так і від не менше ніж одного зіткнення лівої руки обстежуваного з таким предметом, за тими ж механізмами, що зазначені вище, про що свідчать відповідна локалізація та характерні властивості цих тілесних ушкоджень.
Чисельні садна шкіри 4-го, 5-го пальців правої кисті обстежуваного та чисельні садна шкіри 2-го - 5-го пальців його лівої кисті могли утворитися як від не менше між одноразової дії тупого твердого предмету з переважаючою шорсткою контактуючою поверхнею, за механізмами: «удар-тертя» чи «притискання-тертя», так і від не менше ніж одного зіткнення обох кистей обстежуваного з таким предметом, за одним із зазначених вище механізмів, про що свідчать відповідна локалізація та характерні властивості цих тілесних ушкоджень.
Характер травм в обстежуваного не є специфічним чи характерним для самовільного падіння людини з висоти власного зросту. Судячи з кольору та стану загоєння тілесних ушкоджень, вони можуть мати давність утворення в межах 2-3-х діб до початку судово-медичної експертизи 06.05.2021 року (Т. 1, а.с. 184-186).
Даними висновку судово-медичної експертизи № 375 від 05.05.2021 року щодо ОСОБА_7 підтверджується, що вказані тілесні ушкодження могли утворитися таким чином, як розповів і продемонстрував останній під час проведення з ним слідчого експеременту, про що свідчать відповідна локалізація та характерні властивості тілесних ушкоджень, а також отримані слідчим шляхом дані про обставини події (а.с. 190-192).
Відповідно до відомостей протоколу про результати аудіо-, відеоконтролю місця (за особою) від 17.05.2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи в камері ІТТ №1, розповів співкамернику про те, що ОСОБА_12 сам прийшов до нього на кладовище та напав на нього, а він оборонявся (а.с. 208).
За висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 241 ОСОБА_7 під час вчинення вказаного кримінального правопорушення будь-яким психічним розладом, внаслідок якого він не міг усвідомлювати свої дії, передбачати їх наслідки та керувати ними, не страждав, не страждає такими і на теперішній час, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує (Т. 1, а.с. 201-203).
Наведені вище і досліджені судом першої інстанції докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними. Всі докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.
Беручи до уваги усе вищевикладене, апеляційний суд вважає, що усім доказам в кримінальному провадженні у їх сукупності суд першої інстанції дав належну правову оцінку, прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненому, його дії кваліфікував правильно за ст. 118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

З такою кваліфікацією дій обвинуваченого погоджується апеляційний суд.

Перед викладенням перевірених доводів апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що вирок перевіряється відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України лише в межах доводів апеляційної скарги.

Твердження апеляційної скарги представника потерпілої про те, що суд неправильно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 118 КК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Місцевим судом правильно встановлено, що у вищевказані час та місці саме ОСОБА_12 , який є молодим чоловіком, будучи обізнаним про місце знаходження обвинуваченого та про його фізичні вади лівої руки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у нічну пору доби прийшов до нього на кладовище з наміром продовження конфлікту, який виник дещо раніше. Спочатку наніс йому два удари рукою та ногою, а потім, коли обвинувачений, взявши ножа, зайшов за стіл, підійшов до нього та ще раз штовхнув рукою. В момент отримання поранення ножем знову штовхнув обвинуваченого, внаслідок чого той впав, зламавши хрест на могилі.
Водночас, у ході усього конфлікту від його початку в лісі обвинувачений жодного разу не вчинив дій, що мають нападницький характер, навіть узявши в руки ніж, він відійшов подалі від потерпілого за стіл. Однак ОСОБА_12 обійшов його з іншого боку та продовжив штовханину.
Такі обставини підтверджені наведеними вище доказами та не спростовані органом досудового розслідування, іншого в ході розслідування не встановлено.
Диспозицією ст. 118 КК України визначена відповідальність за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, а також у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається лише умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
Пленум Верховного Суду України у абз. 2 пункту 2 постанови «Про судову практику у справах про необхідну оборону» № 1 від 26.04.2002 року зазначив, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається підстави сприймати загрозу як реальну.
Даючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_7 місцевий суд правильно врахував, що в даній справі має місце суспільно-небезпечне посягання з боку потерпілого, що стало причиною нанесення йому тілесного ушкодження, а також реальна загроза продовження заподіяння шкоди (ударів) обвинуваченому. Мотиви нанесення удару ножем обвинувачений ОСОБА_7 пояснив як необхідність захисту, оскільки за станом здоров`я чинити будь який інший опір не зміг би, а також вказав на реальні побоювання за життя після погроз потерпілого заподіяти ушкодження. Дії потерпілого (умисне завдання тілесних ушкоджень обвинуваченому) свідчать про послідовний і наполегливий намір завдати шкоди здоров`ю обвинуваченого під час виниклого конфлікту. Намагання обвинуваченого уникнути конфлікту (залишення первинного містя сутички у лісі), відсутність будь-яких активних дій з його боку і навіть супротиву не змусили потерпілого відмовитися від своїх намірів.
За таких обставин у обвинуваченого були розумні підстави припускати, що якщо не зупинити потерпілого, він продовжуватиме наносити йому удари ногами по всьому тілу.
Натомість, усі тілесні ушкодження, отримані обвинуваченим, мають характер легких, таких що не спричинили короткочасного розладу здоров`я. Переважно дії потерпілого мали характер ударів ногами, наслідком яких є легкі тілесні ушкодження, а отже застосування ножа вочевидь було неспівмірним небезпечності посягання.
А тому, дії ОСОБА_7 , пов`язані із спричиненням смерті потерпілому, хоч і були спрямовані на свій захист, явно не відповідали небезпечності посягання.
За таких обставин, на переконання апеляційного суду, місцевий суд, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_12 , вчиненому при перевищенні меж необхідної оборони.
Зазначення в обвинувальному акті того, що обвинувачений, будучи в стані алкогольного сп`яніння, вступив в конфлікт із раніше знайомим ОСОБА_12 та прийняв рішення про спричинення йому тілесних ушкоджень, не підтверджене будь-якими доказами. Таке спростовується послідовними показаннями обвинуваченого. Окрім того, жодний досліджений доказ не підтверджує того, що саме обвинувачений вступив у конфлікт.
Також, жодним доказом не доведено того, що удар ножем було нанесено ОСОБА_7 , перебуваючи у положені стоячи.
Натомість, даними висновку судово-медичної експертизи № 8 від 11.05.2021 року підтверджується, що механізм утворення тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_12 не виключається за умов, на які вказав підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту, а саме: « ОСОБА_7 привстаючи з коліна наніс правою рукою, у якій був ніж, один удар у ділянку черевної порожнини дещо правіше пупка». На вказаному слідчому експерименті обвинувачений показав, що удар він наносив в положенні напівприсяду на одному коліні, оскільки перед тим впав від поштовху потерпілого.
Наведені обставини виключають в діях ОСОБА_7 склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
З урахуванням наведеного, дії обвинуваченого суд кваліфікував правильно за ст. 118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів погоджується з видом та мірою такого.
Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховано, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, має сім`ю, на утриманні неповнолітню дитину, має ушкодження опорно-рухового апарату, інвалід ІІІ групи.
Він вперше притягається до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що йому пом`якшує покарання.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Разом з тим, суд правильно врахував наслідки вчиненого, а саме те, що обвинувачений позбавив життя іншу людину.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Також, врахована і думка потерпілої, яка просила призначити найсуворіше покарання.
Зі змісту досудової доповіді представника персоналу органу пробації вбачається, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе, так як становитиме високий рівень небезпеки для суспільства.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд прийшов до правильного висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і необхідним є призначення йому покарання у виді позбавлення волі у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ст. 118 КК України.
Саме таке покарання є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого, попередження нових злочинів.
Доводи сторони захисту про необхідність застосування вимог ст. 69 та ст. 75 КК України під час призначення ОСОБА_7 покарання не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді, оскільки встановлені судом першої інстанції пом`якшуючі обставини не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а інші обставини вчиненого кримінального правопорушення не є такими, які підтверджують можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
З урахуванням вищенаведених обставини справи, форми вини, наслідків, які настали, суспільної небезпечності, підстави для застосування статей 69 та 75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання - відсутні.
Отже, вирок місцевого суду є законним, обгрунтовним та вмотивованим, підстави для його скасування, чи зміни, як того просять апелянти відсутні.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4