Справа № 740/1479/21
Провадження № 1-кп/740/252/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2021 року м.Ніжин
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині Чернігівської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000001 від 19.01.2021 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Монастирище Ічнянського району Чернігівської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, пенсіонера, розлученого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.129, ч.2 ст.125 КК України,

за участю сторін судового провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

встановив:
ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 10.01.2021 близько 11 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив сварку зі своєю дружиною ОСОБА_6 , у ході якої, з мотиву ревнощів, з метою залякування, діючи умисно, діставши із кишені куртки до рук кухонного ножа, який заздалегідь приніс з собою, та розмахуючи ним перед ОСОБА_6 , висловив погрозу вбити її, усвідомлюючи, що вчинені ним дії викликають у потерпілої реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, його агресивна поведінка, використання ножа при погрозі вбивством та імітування нанесення ударів ножем стали реальними підставами та викликали побоювання у ОСОБА_6 здійснення цієї погрози.

Вказані дії ОСОБА_3 , які виразились у погрозі вбивством, висловленій у бік ОСОБА_6 , за наявності реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози отримали правову кваліфікацію за ч.1 ст.129 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 вину в погрозі вбивством ОСОБА_6 не визнав, показав, що з дружиною жили дружно 42 роки, в достатку, він ніколи її не бив. Останнім часом почали сваритися, дружина з ним жити відмовлялася, залишала господарство та уходила жити до дочки. Дочка приїздила та звинувачувала його у тому, що він б`є матір. Перед тим, як відбулася ця подія, вони з дружиною посварилися, з її слів він забрав у неї паспорт та вигнав з хати, але це не відповідає дійсності. Дружина сказала, що жити з ним більше не буде та пішла. Вранці 10 січня 2021 року він телефонував дружині, просив повернутися та дізнався, що вона у дочки. Того ж дня, на машині свого друга, приїхав до дочки, щоб забрати дружину. Зайшов до будинку, в першій кімнаті біля столу сиділи дружина, дочка та син, зять був в іншій кімнаті. Він попросив дружину повернутися до дому, але остання відмовилась, причин не пояснила. Тоді дочка почала його звинувачувати в тому, що він б`є матір та сказала, що вона тепер буде жити з нею та почала його виштовхувати із хати, не очікуючи цього, в стані афекту взяв зі столу ніж, замахнувся один раз на дружину та попав по руці дочці. При цьому, ніяких словесних погроз на адресу дружини та дочки не висловлював. У стані алкогольного сп`яніння не перебував, дружину не ревнував, пояснив, що дійсно розбив телефон дружини, оскільки він був заблокований. Через кілька днів приїздив дільничний та на нього склали протокол, потім справу розглядали в суді, була винесена постанова і він сплатив штраф. Заперечив, що ніж, який був досліджений у судовому засіданні, належить йому.

На підтвердження своєї позиції щодо обвинувачення ОСОБА_3 у тому числі за ч.1 ст.129 КК України, сторона обвинувачення посилалася, зокрема, на показання свідка та потерпілих, які були допитані в судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_6 , суду повідомила, що 10.01.2021 була в дочки вдома, оскільки пішла від чоловіка, який напередодні 07.01.2021 влаштував скандал, хотів задушити її ковдрою, вигнав її з хати, вона не витримала та пішла до дочки. Про те що вона пішла до дочки, чоловіку не повідомляла, бо боялась, оскільки він агресивний, особливо коли вип`є. Вранці 10.01.2021 близько 11 години, будучи напідпитку, зайшов до будинку, просив їсти та випити, скандалив із дочкою, звинувачував її в тому, що остання втручається у їх сімейне життя, вдарив дочку по лицю. У будинку ще був син, зять та онука. Обвинувачений постійно рухався по кімнаті, вів себе напружено, кричав на дітей. Коли вона стяла боком почула крик, обернулася, дочка затулила її, вона побачила ніж та кров на її руці. Якби не дочка він попав би їй в спину. Ніж, який він приніс, із їх спільного будинку. Думає, що ніж був у нього десь у потаємному кармані. Казав, що вона не сховається від нього, він її знайде та достане. До цієї події він телефонував, приїздив до дочки та погрожував. Раніше він її бив, але до лікаря або до правоохоронних органів ніколи не зверталася, про це знали сусіди та сім`я. Два роки тому вона вже уходила від нього, але повернулася, оскільки перед дітьми він її просив повернутися, але через кілька днів все повторилося, він знову її вдарив. В цей раз, він не пропонував їй повернутися та вимагав від неї розлучення. До поліції звернулися відразу, через кілька годин.

Потерпіла ОСОБА_7 суду пояснила, що 10.01.2021 близько 12 години, вона перебувала у своєму будинку. У першій кімнаті були вона, брат та мати, в іншій кімнаті був її чоловік та дочка. Коли до них прийшов батько, він був випивший. Вважає, що він розраховував, що її чоловіка та брата не буде вдома. Спочатку він із всіма почав вітатися, а коли подав їй руку, вона не відповіла, і він вдарив її по обличчю. Вийшов з кімнати чоловік та зробив зауваження, і батько трохи заспокоївся. Весь час батько ходив по хаті, вів себе напружено, просив їсти або випити, постійно провокував всіх. Говорив, що від нього ніхто не сховається, знайде та подушить як котів. Стоячи в порозі, батько дістав із внутрішнього карману ніж та почав замахуватись, вона закричала, біля неї сиділа мати і вона її затулила, але він попав по її лівій руці. Після цього, ніж у нього відібрали, він вийшов із хати та поїхав. Ніж не з їх господарства. Потім викликали поліцію. Після події, батько телефонував, намагався зустрітись, погрожував, просив забрати заяву.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що навесні, точної дати не пам`ятає, перед обідом, перебував за місцем свого проживання, АДРЕСА_2 . В будинку був він, його дружина, брат дружини та їх мати - його теща, які знаходились у першій кімнаті. Він лежав на дивані в іншій кімнаті та дивився телевізор, навпроти дверного отвіру дзеркало з трюмо, в яке йому було видно, що відбувалось у першій кімнаті. Коли в будинок зайшов ОСОБА_3 , останній почав свариться зі своєю дружиною, потім дав ляпаса дочці, він вийшов з кімнати до них та зробив зауваження, а потім знову повернувся до другої кімнати. Чув як ОСОБА_3 казав «подавлю як котят» та бачив як останній із карману дістав ніж та почав замахуватися на тещу, але його дружина захищаючи матір виставила руку та отримала удар лезом ножа по правій руці. Зазначив, що зі слів тещі, тесть застосував до неї психологічне та фізичне насильство, але про те, чи зверталась остання з цього приводу до поліції або до лікарні йому не відомо. Вказав, що після того, як тесть із тещою посварилися, дочка забрала її жити до них. В той день, ОСОБА_3 прийшов до них, бо хотів забрати тещу додому.

Під час судового розгляду також були досліджені письмові докази, якими державне обвинувачення доводить вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, зокрема:

протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.02.2021, згідно якого, ОСОБА_6 повідомила, що 10.01.2021 її чоловік ОСОБА_3 висловлював погрози вбивством (а.к.п.64);

постанову судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.03.2021 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.к.п. 23-24).

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

У ст.61 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

За правилами ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У ч.1 ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

У п.132 справи «А та Б проти Норвегії» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року) зазначено, що матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають у себе: чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstrakto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки; чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці) одного і того ж оспорюваного діяння (idem); чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні; і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар.

У рішенні ЄСПЛ від 16.06.2016 в справі «Ігор Тарасов проти України» (Igor Tarasov v. Ukraine), заява № 44396/05) зазначено, що ст.4 Протоколу № 7 необхідно розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або по суті одних і тих самих фактів (одне й те саме місце, один і той самий час, та сама поведінка особи); констатував порушення ст.4 Протоколу № 7 у зв`язку з притягненням особи до кримінальної відповідальності після накладення на неї адміністративного стягнення фактично за те саме діяння.

При цьому Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).

Прецедентною практикою Суду встановлено три критерії, широко відомі як критерії Енгеля (Engel and Others v. the Netherlands, рішення 8 червня 1976 року, заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), які слід розглядати при визначенні, чи мало місце «кримінальне обвинувачення». Першим критерієм є юридична класифікація правопорушення відповідно до національного законодавства, друга - сама суть правопорушення, а третя - ступінь тяжкості покарання, яке загрожує особі. Другий та третій критерії є альтернативними і не обов`язково кумулятивними. Однак це не виключає кумулятивного підходу, якщо окремий аналіз кожного критерію не дає змогу досягти чіткого висновку щодо наявності кримінального обвинувачення ( Sergey Zolotukhin v. Russia, § 53).

Хоча в багатьох справах проти України, указуючи на кримінально-правовий характер адміністративних правопорушень, ЄСПЛ посилався на третій критерій (якщо санкцією відповідної норми передбачено покарання у вигляді адміністративного арешту), у деяких справах він так само вказував кримінально-правову природу тих адміністративних правопорушень, які тягнули за собою менш суворе покарання, використовуючи другий критерій. Зокрема, у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine, рішення від 9 червня 2011 року, заява № 16347/02), ЄСПЛ зауважив, що заявницю було визнано винною у вчиненні дрібної крадіжки відповідно до ч. 1 ст.51 КУпАП, яка в редакції, чинній на момент вчинення правопорушення, передбачала стягнення у вигляді штрафу або виправних робіт. З огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, ЄСПЛ визнав, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції.

Беручи до уваги те, що практика ЄСПЛ щодо застосування ст.4 Протоколу № 7 до 2009 року була певною мірою непослідовно, Велика Палата ЄСПЛ у справі Sergey Zolotukhin v. Russi a розглянула існуючі підходи до тлумачення принципу non bis in idem і сформулювала єдиний підхід, який став базовим для формування подальшої практики з цього питання.

Як зазначено в названому рішенні ЄСПЛ (див. пункти 79-84), аналіз міжнародно-правових актів, які в тому чи іншому вигляді включають цей принцип, указує на існування різних його формулювань. Так, наприклад, ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції, п.7 ст.14 Пакту ООН про громадянські та політичні права та ст.50 Хартії про основні права Європейського Союзу згадують «[одне і те ж] правопорушення», Американська конвенція про права людини містить вказівку про «ту ж підставу», Конвенція про застосування Шенгенської угоди від 14 червня 1985 року забороняє судове переслідування за «ті ж діяння», а Статут Міжнародного кримінального суду використовує термін «[те ж] діяння». На різницю між термінами «те ж діяння» або «та ж підстава», з одного боку, і терміном «[одне і те ж] правопорушення», з іншого, указували Суд Європейських співтовариств і Міжамериканський Суд з прав людини, використавши це як важливий аргумент на користь застосування підходу, що ґрунтується на тотожності діяння й одночасно відкидає суто правову кваліфікацію таких діянь, як недоречну. У зв`язку з цим обидва суди підкреслили, що такий підхід буде корисним для правопорушника, який буде знати, що після того, як він буде визнаний винуватим і відбуде покарання чи буде виправданий, він не повинен боятися подальшого переслідування за це ж діяння. У зв`язку із цим ЄСПЛ дійшов висновку, що використання слова «правопорушення» в тексті ст.4 Протоколу №7 не може виправдати більш обмеженого підходу. Наголосивши, що Конвенція має тлумачитися та застосовуватися таким чином, щоб гарантовані нею права були практичними й ефективними, а не теоретичними й ілюзорними, ЄСПЛ зазначив, що підхід, який робить акцент на правовій характеристиці двох правопорушень, надто обмежує права особи, адже, якщо обмежитися висновком про те, що ця особа була притягнута до кримінальної відповідальності за злочини, що мають іншу юридичну кваліфікацію, існує ризик підірвати гарантії, закріплені в ст.4 Протоколу № 7, а не зробити її практичною та ефективною, як того вимагає Конвенція. Отже, ЄСПЛ зробив висновок, що ст.4 Протоколу № 7 слід розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, які однакові по суті.

Гарантія, закріплена в ст.4 Протоколу № 7, стає актуальною щодо початку нового обвинувачення, коли попереднє виправдання або засудження вже набули силу res judicata. На цьому етапі наявні матеріали обов`язково включатимуть рішення, яким було завершено першу «кримінальну процедуру», і перелік звинувачень, висунутих проти заявника в новому провадженні. Як правило, ці документи містять фактичні дані щодо злочину, за який заявник вже був засуджений, і злочину, у вчиненні якого він або вона звинувачується. На думку ЄСПЛ, такі фактичні дані є відповідним відправним пунктом для вирішення питання про те, чи факти в обох провадженнях були ідентичними або суттєво однаковими. При цьому не має значення, які пункти нового обвинувачення зрештою залишаться чи будуть відхилені в подальшому, оскільки ст.4 Протоколу № 7 містить гарантію проти судового розгляду або переслідування в новому провадженні, а не заборону на друге засудження чи виправдання. Таким чином, в цілях застосування ст. 4 Протоколу №7 необхідно зосереджуватися на тих фактах, які становлять сукупність конкретних фактичних обставин, пов`язаних з одним і тим же обвинуваченим і нерозривно пов`язаних між собою у часі та просторі, існування яких повинно бути продемонстровано для забезпечення засудження чи порушення кримінальної справи.

Отже, не дивлячись на те, що згідно з національним правом правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, класифікується як адміністративне, а не кримінальне, об`єктом посягання якого є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян, а за ч.1 ст.129 КК, об`єктом злочину є особиста безпека особи, для вирішення питання про те, чи узгоджується притягнення ОСОБА_3 за ч.1 ст.129 КК України з гарантіями, передбаченими в ст.4 Протоколу №7, слід з`ясувати, чи ґрунтуються обидва провадження на одних і тих же фактах.

Аналогічна правова позиція закріплена в Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 грудня 2019 року у справі №612/712/16-к, яка є обов`язковою для врахування судами апеляційної інстанції при здійсненні апеляційного провадження.

Описова частина постанови судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.03.2021, за якою ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП повністю відповідає тим подіям (час, місце, спосіб, речові доказ тощо), які інкримінуються ОСОБА_3 щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.129 КК України.

Приписами ч.2 ст.9 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.8 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, окрім іншого, у разі наявності повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.

Згідно з ст.253 КУпАП, якщо при розгляді справи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування.

В матеріалах наданих суду, відсутні відомості, які вказують на те, що постанова про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності була оскаржена чи скасована, провадження не було припинено. Стороною обвинувачення не заперечується факт набрання законної сили постанови у справі про адміністративне правопорушення та виконання особою накладеного на неї стягнення у вигляді штрафу.

Отже, зіставивши фактичні обставини правопорушень в обох провадженнях, суд вважає, що висунуте ОСОБА_3 обвинувачення суперечить гарантіям, закріпленим у ст.4 Протоколу № 7, оскільки у випадку притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.129 КК України після його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вказаним вище епізодом обвинувачення, які випливають з ідентичних фактів і які є по суті тими ж самими, порушуватиме принцип «non bisin idem» («двічі за одне й те саме не карають»), передбачений ст.61 Конституції України та ч.1 ст.4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з положеннями ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.1 та 2 ч.1 ст.284 цього Кодексу.

Конституція України забезпечує, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Враховуючи, що зміст ст.284 КПК України не містить конкретної підстави для закриття кримінального провадження у випадку притягнення особи до адміністративної відповідальності за наведених вище обставин, суд приходить до висновку про виправдання ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України на підставі ч.3 ст.2 КК України та ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції.

Крім того, судом було встановлено, що 10.01.2021 близько 11 год. 31 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , де на той момент перебувала його дочка ОСОБА_7 , та у ході сварки, маючи умисел на заподіяння останній тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар лезом ножа в ділянку лівої кісті, в результаті чого завдав потерпілій тілесні ушкодження у вигляді різаної рани лівої кісті, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_3 вину у завданні тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 визнав, щиро розкаявся.

Крім визнання вини обвинуваченим, його вина доведена показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 в частині завдання тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 та наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 18.01.2021, згідно якого ОСОБА_7 повідомила, що 10.01.2021 за місцем її проживання ОСОБА_3 спричинив останній тілесні ушкодження (а.к.п.45);

заявою ОСОБА_7 від 18.01.2021 про долучення до матеріалів справи в якості доказу, ніж, яким ОСОБА_3 завдав їй тілесні ушкодження (а.к.п.46);

протоколом огляду речі від 19.01.2021 та фототаблицею до нього, згідно якого, було оглянуто кухонний ніж, який був наданий потерпілою ОСОБА_7 (а.к.п.47-48);

постановою про визнання предметів речовими доказами від 19.01.2021, згідно якого, ніж яким було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_7 , було визнано речовим доказом (а.к.п. 49-50);

протоколом слідчого експерименту від 05.02.2021 за участю потерпілої ОСОБА_7 , відповідно до якого потерпіла на місці за допомогою статиста розповіла та показала, яким чином обвинувачений спричинив їй тілесні ушкодження (а.к.п. 56-57);

висновком експерта № 13 від 19.01.2021, відповідно до якого, у ОСОБА_7 встановлені тілесні ушкодження у вигляді різаної рани лівої кисті, котра могла утворитись в тому числі 10.01.2021, від не менше однієї травматичної дії, характерної втому числі, і для самозахисту від нападника, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.к.п.51-54).

У судовому засіданні також був оглянутий речовий доказ ніж, який за характерними ознаками плямами від фарби та ступені зношеності, впізнала потерпіла ОСОБА_6 , як належний їх родині.

У судовому засіданні за ініціативою сторони захисту були допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Оцінивши їх показання, суд визнає їх неналежними, оскільки, інформативного навантаження щодо встановлення обставин інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтвердження або спростування його причетності до його вчинення, іншого доказового значення, показання цих осіб не мають, оскільки останні не були очевидцями події, яка відбувались 10.01.2021 та в своїх показаннях, кожен окремо, лише надали характеристику сім`ї ОСОБА_13 .

Оцінюючи всі досліджені докази відповідно до ст.94 КПК України з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_7 , а його дії правильного кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання обвинуваченому, суд виходить з наступного.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, судом встановлено щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений у повному обсязі визнав свою провину у спричиненні тілесних ушкоджень своїй дочці, щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.

Обставинами, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому, суд визнає вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Твердження ОСОБА_3 та його адвоката про безпідставні висновки сторони обвинувачення про перебування обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, суд вважає необґрунтованими.

Питання доказування в кримінальному провадженні не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Зважаючи на наведене, враховуючи показання потерпілих та свідка, які у своїх показаннях підтвердили той факт, що при спілкуванні з ОСОБА_3 відчували від нього запах алкоголю, суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності-призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Так, враховуючи дані про особу винного, його вік, стан здоров`я, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживанням має позитивну характеристику, обставини вчинення кримінального проступку, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд приходить до висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу.
Суд вважає, що таке покарання є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення винного і попередження нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме цілям та меті покарання.
Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні необхідно вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України. Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлявся.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування кримінального провадження не обирався та підстави для його обрання відсутні.
Керуючись ст. ст. 369- 371, 373- 374 КПК України, суд, -

ухвалив:
ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України та виправдати на підставі ч.3 ст.2 КК України та ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень 00 коп.

Речовий доказ ніж кухонний, який знаходяться на зберіганні у камері схову речових доказів Ніжинського РВП ГУНП знищити.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а в разі подання апеляційної скарги - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо вирок суду не скасований.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1