ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1578/21 Справа № 206/3078/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника-адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000236 за апеляційною скаргою прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 , -
Встановила:
цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 28 лютого 2018 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Вирішено долю речових доказів.
Суд першої інстанції, приймаючи вказане судове рішення зазначив, що згідно обвинувального акту ОСОБА_8 ставиться в вину те, що він приблизно о 01 год. 55 хв. 09 лютого 2019 року, перебуваючи в приміщенні коридору будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , діючи умисно та відкрито, розуміючи, що за його діями спостерігає ОСОБА_11 , шляхом вільного доступу схопив зварювальний апарат саморобного виробництва та вибіг з території вказаного домоволодіння. В подальшому ОСОБА_8 розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Провівши аналіз сукупності доказів, наданих стороною обвинувачення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що докази, в силу їх неналежності, не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Виправдовуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції послався на те, що органом досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів для доведення винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про необхідність визнання невинуватим ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину з підстав недоведеності вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення та про необхідність, у зв`язку з цим ухвалення виправдувального вироку.
В апеляційній скарзі прокурор просить даний вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази на їх підтвердження (згідно з доданим клопотанням) та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2018 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Вважає, що в порушення вимог ст. 373 КПК України, суд не обґрунтував прийняте ним рішення, та не зазначив у мотивувальній частині вироку мотиви, з яких ним відкинуто докази обвинувачення.
На думку прокурора, суд першої інстанції однобічно досліджуючи докази та процесуальні підстави проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження, не врахував та не зважив за необхідність вдатися до аналізу обставин, за яких ОСОБА_8 змінив свою позицію у кримінальному провадженні: після допуску на захист його інтересів адвоката ОСОБА_9 , обвинувачений «згадав» про свою «непричетність» до вчинення злочину. Зазначає, що перебуваючи на свободі та маючи можливість безперешкодно спілкуватись зі свідком ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно узгодив таку свою позицію з вказаним свідком, оскільки той «згадав» про злодія, що викрав зварювальний апарат («чоловіка, який кульгав»), після вступу у справу адвоката ОСОБА_9 .
Вважає незрозумілим, з огляду на положення діючого Кримінального процесуального кодексу України, висновок суду щодо мотивів визнання неналежним, як доказу винуватості ОСОБА_8 , протоколу проведення слідчого експерименту від 29 травня 2019 року, під час якого обвинувачений ОСОБА_8 добровільно показав на місці деталі вчинення ним викрадення зварювального апарату, належного ОСОБА_10 . Суд поставився критично «до даного доказу в якості підтвердження винуватості ОСОБА_8 , адже в судовому засіданні, на його думку, не знайшли свого підтвердження обставини, які зазначені в протоколі».
На думку прокурора, саме цим протоколом, у сукупності зі всіма іншими доказами по справі, підтверджуються фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину, як їх викладено в обвинувальному акті, та одночасно спростовуються дані в судовому засіданні показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 щодо непричетності ОСОБА_8 до вчинення злочину.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які категорично заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши відповідні матеріали, колегія суддів прийшла до наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, тобто в разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення або відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, не спростовують обґрунтованість покладених в основу оскаржуваного вироку висновків суду про недоведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, перевірив надані докази, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, та, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про наявність реальних підстав для виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на однобічне дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи при розгляді даного провадження в суді першої інстанції, є безпідставними, та задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки як самі по собі, так і в сукупності прямо чи не прямо, не підтверджують існування обставин обвинувачення, про які зазначено в обвинувальному акті.
Судом апеляційної інстанції повторно були допитані обвинувачений ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також за клопотанням прокурора були повторно досліджені наявні у матеріалах справи письмові докази.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та суду пояснив, що дійсно заходив до потерпілого неодноразово, просився переночувати, однак ОСОБА_10 йому відмовив. Зварювальний апарат у потерпілого він не викрадав, до його зникнення не причетний. Досудове розслідування було проведено з обвинувальним ухилом, з порушенням його права на захист. Слідчий експеримент вважає проведений незаконно, адже він не вчиняв крадіжку зварювального апарату.
Допитаний потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що 09 лютого 2019 року ОСОБА_8 приходив до нього додому аби попроситись переночувати, проте він йому відмовив, посилаючись на те, що не знає ОСОБА_8 . Оскільки він за станом здоров`я мало пересувається, то до дверей ОСОБА_8 проводив ОСОБА_11 . В той день він та ОСОБА_11 вживали спиртні напої, а коли прокинулись вранці, то останній сказав, що зварювальний апарат можливо міг взяти ОСОБА_8 . Хто насправді вкрав апарат він не бачив. Будь-яких претензій до ОСОБА_8 не має.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що він проживав та доглядав за ОСОБА_10 тривалий час, вони разом вживали алкогольні напої. В лютому 2019 року, точної дати не пам`ятає, вони з ОСОБА_10 також вживали алкоголь. ОСОБА_8 ввечері приходив до ОСОБА_10 та просився переночувати, однак останній йому відмовив. Тоді, як пояснив далі свідок, він провів ОСОБА_8 до виходу, де у дворі сидів ще якийсь чоловік, який кульгав. ОСОБА_8 того чоловіка кудись «потягнув». Чи закрив він хвіртку не пам`ятає. Під час подальшого вживання спиртних напоїв ОСОБА_10 сказав, що на його думку, в коридорі будинку хтось є. ОСОБА_11 вийшов в коридор та побачив високого чоловіка, якого не знає, який схватив зварювальний апарат та втік. Це був не ОСОБА_8 і переплутати його ні з ким він не міг. Про те, що сталось ОСОБА_11 відразу ж повідомив ОСОБА_10 , але той не зрозумів, бо був дуже п`яний. Також ОСОБА_11 пояснив, що коли ОСОБА_8 уходив з дому ОСОБА_10 , то ОСОБА_8 з собою нічого не забирав.
Будь-яких підстав не довіряти поясненням ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_10 колегія суддів не вбачає, оскільки вони узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях.
Свідок ОСОБА_12 пояснив апеляційному суду, що колись, точного часу та дати він не пам`ятає, в районі ж.д. вокзалу, де мешкає його друг, купив у ОСОБА_8 катушку від зварювального апарату. Потім було встановлено, що вказана катушка ніби-то була крадена. ОСОБА_12 також пояснив, що спочатку ОСОБА_8 він бачив зі співробітником поліції біля ж.д. вокзалу, а вже потім його викликали до поліції та йому пред`явили фотографії для впізнання, де він впізнав ОСОБА_8 , якого раніше бачив з поліцейським.
Отже, з вказаних пояснень ОСОБА_12 вбачається, що процедуру впізнання обвинуваченого, слідчим було проведено з грубим порушенням вимог КПК України, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.
Судом апеляційної інстанції також досліджено наступні письмові докази:
- витяг з бази АРМ 102, з якого слідує, що 09 лютого 2019 року о 09 год. 54 хв. ОСОБА_10 повідомив органи поліції про те, що в нього з будинку зникли: зварювальний апарат, газонокосарка та електроточило, заявник підозрює невідомого чоловіка на ім`я ОСОБА_13 , який в цю ніч ночував у заявника;
Але в апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_8 в той день не ночував у ОСОБА_10 , та не скоював крадіжку.
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_10 звернувся до Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, про те, що приблизно о 01 год. 45 хв. ОСОБА_8 вчинив крадіжку зварювального апарату, що належить потерпілому по справі;
В апеляційному суді потерпілий пояснив, що він зі слів ОСОБА_11 дізнався, що ніби-то ОСОБА_8 міг скоїти вказану крадіжку, але як з`ясувалось пізніше, вказану крадіжку могла вчинити інша особа.
- протокол огляду місця події від 09 лютого 2019 року, згідно якого вбачається, що був оглянутий коридор будинку АДРЕСА_2 , де мешкає потерпілий ОСОБА_10 ;
- протокол огляду місця події від 23 квітня 2019 року, згідно якого вбачається, що за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Дніпра на ділянці приблизно 10х10 м потерпілий ОСОБА_10 впізнав металеві предмети у формі букв «ш» як такі, що могли бути у його зварювальному апараті, тому що були дещо приварені одна до одної. Предмети були визнані речовими доказами;
- протокол проведення слідчого експерименту від 29 травня 2019 року з обвинуваченим ОСОБА_8 , який в апеляційному суді пояснив, що даний експеримент було проведено необґрунтовано, адже він не скоював крадіжку майна потерпілого.
Суд першої інстанції належно дослідивши зібрані докази, та надавши їмкритичну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до пунктів 1-4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Згідно з ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Виходячи з наведених вище вимог кримінального процесуального законодавства, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що надані стороною обвинувачення докази не є достатніми для того, щоб стверджувати поза розумним сумнівом, що саме ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, вказаних в обвинувальному акті, зважаючи, окрім наведеного вище, й на те, що як потерпілий, так і обвинувачений заперечували проти того, що ОСОБА_8 вкрав зварювальний апарат.
Більш того, в апеляційному суді як потерпілий, так і свідок ОСОБА_11 пояснили, що не ОСОБА_8 вчинив крадіжку вказаного зварювального апарату, та зокрема за поясненнями ОСОБА_11 , крадіжку скоїла інша особа, досить високого росту, який є вочевидь відмінним від росту обвинуваченого.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що покази потерпілого ОСОБА_10 не підтверджують наявність обставин, які викладені в обвинувальному акті. З показів потерпілого вбачається, що він безпосередньо не бачив, хто дійсно викрав зварювальний апарат. Дані обставини йому стали відомі зі слів ОСОБА_11 .
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про неналежність доказу винуватості ОСОБА_8 , протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 квітня 2019 року. Згідно даного протоколу свідок ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 як особу, в якої придбав катушку 03 березня 2019 року, але у змісті вказаного протоколу відсутні відомості, які б підтверджували обставини вчинення ОСОБА_8 грабежу. Як зазначено вище, свідок ОСОБА_12 здійснював впізнання по фотознімкам вже після того, як він бачив ОСОБА_8 зі співробітником поліції, що відповідно є грубим порушенням вимог закону.
Стосовно витягу з бази АРМ 102 від 09 лютого 2019 року колегія суддів зазначає, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 березня 2019 року, протокол огляду місця події від 09 лютого 2019 року та протокол огляду місця події від 23 квітня 2019 року, не підтверджують обставин інкримінованих ОСОБА_8 діянь, оскільки в них лише зафіксовані відомості зі слів потерпілого, які базувались лише на поясненнях свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні показав, що зварювальний апарат забрав інший чоловік, невідомий йому, а не ОСОБА_8 , якого він знав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 та ч. 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення привела його до висновку про те, що зазначені докази, в силу їх неналежності, не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду даного кримінального провадження органом досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та стороною обвинувачення не надано, враховуючи обставини, що були наведені вище і які були встановлені під час дослідження доказів.
Посилання прокурора на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, а тому задоволенню не підлягають.
Перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, обставин та фактів, які могли б вплинути на обґрунтованість прийнятого судом рішення щодо визнання невинуватим та виправдання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України, і не були досліджені чи належним чином оцінені судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.88 (п. 146) ЄСПЛ установив: «Принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».
Судовий розгляд проведено з належним дотриманням вимог КПК України.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну вироку суду першої інстанції під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, - не встановлено.
Судове рішення є належно вмотивованим, обґрунтованим та законним.
Таким чином вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4