УХВАЛА
27 січня 2022 року
м. Київ
справа № 417/3174/16-к
провадження № 51 - 7386 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Новопсковського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року в об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000241 від 17 вересня 2015 року, № 0000056 від 13 червня 2016 року, № 0000218 від 26 липня 2016 року, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Марківка Марківського району Луганської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі КК України),
встановив:
За вироком Новопсковського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України визнано невинуватою та виправдано за відсутності в її діянні складу кримінального правопорушення. Крім того, ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (за епізодом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей під час перебування на посаді директора Марківського територіального центру соціального обслуговування населення), та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на строк 1 рік. Згідно зі ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 , будучи службовою особою та працюючи з 12 серпня 2013 року за розпорядженням голови Марківської районної державної адміністрації від 12 серпня 2013 року № 395-к на посаді директора Марківського територіального центру соціального обслуговування населення (надання соціальних послуг) Луганської області (далі Центр соціального обслуговування), виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, вчинила службове підроблення за таких обставин.
В період часу з червня 2014 року по липень 2015 року, встановити точні дати під час досудового розслідування не виявилося можливим, директору Центру соціального обслуговування ОСОБА_4 були надані на підпис табелі обліку робочого часу працівників територіального центру за червень, жовтень, листопад 2014 року та травень, липень 2015 року, що є офіційними документами, ведення яких передбачено номенклатурою справ Центру соціального обслуговування, затвердженою експертною комісією архівного відділу Марківської РДА від 03 березня 2011 року.
При цьому ОСОБА_4 , діючи умисно, достовірно знаючи, що соціальний робітник територіального центру ОСОБА_5 у робочий час не перебував на робочому місці, з метою приховування прогулів, допущених останнім, засвідчила своїм підписом викладені в табелях обліку робочого часу неправдиві відомості про те, що ОСОБА_5 були обліковані як робочі дні його фактичного невиходу на роботу, а саме: 11 червня, 01- 03, 07-10 жовтня, 26 листопада 2014 року, 08, 26-29 травня, 10 червня, 17 липня 2015 року, за які в табелях були проставлені робочі години.
Таким чином, ОСОБА_4 , усвідомлюючи неправдивий характер відомостей, внесених до табелів обліку робочого часу працівників територіального центру за червень, жовтень, листопад 2014 року та травень, липень 2015 року, про дійсну кількість відпрацьованих робочих годин ОСОБА_5 , підписала їх, надавши зазначеним документам статусу офіційних, і тим самим внесла до вказаних табелів завідомо неправдиві відомості, що не відповідають дійсності. Далі, на підставі зазначених офіційних документів ОСОБА_5 були проведені нарахування заробітної плати у дні фактичних прогулів в загальній сумі 2648,73 грн.
Крім того, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачувалась в тому, що в період часу з червня 2014 року по липень 2015 року, встановити точні дати органом досудового розслідування не виявилося можливим, будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, вступила в попередню змову зі своїми підлеглими робітниками Центру соціального обслуговування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також невстановленою особою. При цьому між ними була досягнута домовленість щодо обліковування робочих днів соціального робітника цього Центру ОСОБА_5 при фактичному невиході останнього на своє робоче місце.
Після цього підлеглі робітники Центру соціального обслуговування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також невстановлена особа в рамках досягнутої з директором зазначеного Центру ОСОБА_4 змови, діючи безпосередньо під керівним впливом директора, надали останній дані, на підставі яких були складені табелі обліку робочого часу, підписані потім ОСОБА_4 , за червень листопад 2014 року, січень, травень липень 2015 року, що є офіційними документами.
При цьому ОСОБА_4 , діючи умисно, достовірно знаючи, що соціальний робітник територіального центру ОСОБА_5 у робочий час не був на робочому місці та не виконував своїх функціональних обов`язків з надання соціальних послуг громадянам на дому, з метою приховування прогулів, допущених ОСОБА_5 , засвідчила своїм підписом викладені в табелях обліку робочого часу неправдиві відомості про те, що ОСОБА_5 були обліковані як робочі дні його фактичного невиходу на роботу, а саме: 10 11 червня, 30, 31 липня, 01, 21, 22, 26-29 серпня, 01-05, 08-12, 15-17, 19, 22-26, 29, 30 вересня, 01-03, 06-10 жовтня, 03-06, 25-28 листопада 2014 року, 17 січня, 08, 26-29 травня, 02, 10 червня, 17 липня 2015 року, за які в табелях були проставлені робочі години, що стало підставою для незаконного обертання бюджетних коштів в інтересах ОСОБА_5 , якому надалі була незаконно нарахована та виплачена за вказані дні заробітна плата.
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 26 квітня 2016 року № 19 нарахування заробітної плати ОСОБА_5 за фактично невідпрацьований час у період червень листопад 2014 року та січень, травень липень 2015 року в загальній сумі 2648,73 грн призвело до матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму, спричиненої державі в особі Центру соціального обслуговування внаслідок необґрунтованих виплат (сплати коштів) ОСОБА_5 .
Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалася в тому, що, будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, за попередньою змовою з підлеглими робітниками Центру соціального обслуговування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також невстановленою особою, умисно, з корисливих мотивів та з метою здійснення розтрати ввіреного їй чужого мана, шляхом організації внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів здійснила розтрату бюджетних коштів у розмірі 2648,73 грн, чим завдала шкоди державі в особі Центру соціального обслуговування на вищезазначену суму.
Також органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалась у тому, що згідно із затвердженим протоколом Марківської районної виборчої комісії Луганської області від 09 жовтня 2015 року № 12 була обрана секретарем дільничної виборчої комісії № 440220 на чергових виборах депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів 25 жовтня 2015 року (далі за текстом ДВК № 440220), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та вчинила кримінальне правопорушення за таких обставин.
Наприкінці жовтня на початку листопада 2015 року, в ході досудового розслідування більш точної дати та часу складання подання «Про призначення одноразової грошової винагороди членам дільничних виборчих комісій та залученим спеціалістам» встановити не надалось можливим, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, яка тимчасово виконує функції держави, умисно, використовуючи своє службове становище, з метою незаконного отримання одноразової грошової винагороди з виборів депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, керуючись єдиним умислом, перебуваючи в приміщенні Марківської районної виборчої комісії, розташованої за адресою: вул. Леніна, 18 (на теперішній час вул. Центральна, 18), смт. Марківка, Марківський район, Луганська область, самостійно, власноруч, від імені голови ДВК № 440220 ОСОБА_8 склала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме подання «Про розподіл грошових коштів між членами ДВК № 440220 членів комісії по 15%, голови комісії 61%, заступника голови 65% та секретаря комісії 65%». У зазначений документ ОСОБА_4 внесла завідомо неправдиві відомості про те, що ДВК № 440220 прийнято рішення про розподіл грошових коштів між членами ДВК № 440220 таким чином: голові ДВК № 440220 61 %, його заступнику 65 %, секретарю ДВК № 440220 65 % та членам ДВК № 440220 15 %, при цьому знаючи, що засідання дільничної комісії № 440220 з питань отримання одноразової грошової винагороди та визначення її розміру не проводилось.

Після чого секретар ДВК № 440220 ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що у вказаний вище офіційний документ вона внесла неправдиві відомості, умисно, використовуючи своє службове становище, діючи з метою надання офіційного вигляду документу, поставила у ньому свій підпис, а також виконала підпис від імені голови ДВК № 440220 ОСОБА_8 та завірила печаткою звичайної виборчої дільниці № 440220.
Продовжуючи реалізацію свого умислу, спрямованого на складання та видачу завідомо неправдивого офіційного документа, ОСОБА_4 діючи умисно, використовуючи своє службове становище, вказане подання подала до Марківської районної виборчої комісії Луганської області, яка 02 листопада 2015 року винесла витяг з протоколу № 22 «Про призначення одноразової грошової винагороди членам дільничних виборчих комісій та залученим спеціалістам» Марківської районної виборчої комісії голові ДВК № 440220 61 %, його заступнику 65 %, секретарю ДВК № 440220 65 % та членам комісії 15 %».
Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалась в тому, що своїми умисними діями внесла до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України».
Луганський апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишив без задоволення, а вирок Новопсковського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень у частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (за епізодом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей під час перебування на посаді директора Центру соціального обслуговування), та закриття кримінального провадження в цій частині.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись із наданою судами оцінкою доказам, засуджена вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України. Вказує, що посадовими обов`язками директора територіального центру не передбачено затвердження табелю обліку робочого часу для надання йому статусу офіційного документа. На її думку, в цьому кримінальному провадженні відсутні речові докази. Посилається на те, що суди безпідставно визнали допустимими протоколи тимчасового доступу до речей і документів, оскільки вказані процесуальні дії проведені неуповноваженими особами. Вважає, що об`єкт та безпосередній предмет злочину не встановлено, адже в матеріалах справи відсутні оригінали табелів обліку робочого часу. Як стверджує засуджена, суди не надали належної оцінки постановам про визначення підслідності, у зв`язку з тим, що вони всупереч вимогам ч. 5 ст. 36 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) винесені неуповноваженими особами. Також вказує, що розслідування даного кримінального провадження було безпідставно передоручено іншому підрозділу органів Національної поліції України. Посилається на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, за правилами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи засудженої, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Висновки судів щодо визнання невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України, в касаційному порядку засудженою не оспорюються.
Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженої в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів виходить із наступного.
Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених вироком суду, а також правова кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 366 КК України (за епізодом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей під час перебування на посаді директора Центру соціального обслуговування) ґрунтуються на зібраних у справі та перевірених судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинувачену ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зміст показань яких детально викладений у вироку.
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема копіями табелів обліку робочого часу працівників територіального центру за червень, жовтень, листопад 2014 року, травень та липень 2015 року; висновком експерта від 26 лютого 2016 року № 19/113/6-4/16е.
Так, частиною 1 ст. 366 КК України передбачена відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.
Суб`єктом службового підроблення може бути лише службова особа (як службові особи юридичної особи публічного права, так і службові особи юридичної особи приватного права).
Із суб`єктивної сторони це кримінальне правопорушення може бути вчинено лише з прямим умислом.
Крім того, об`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується вчиненням службовою особою однієї з передбачених у диспозиції ч. 1 ст. 366 КК України дій, а саме: внесенням до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; іншим підробленням офіційних документів; складанням завідомо неправдивих офіційних документів; видачею завідомо неправдивих офіційних документів.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, має формальний склад та вважається закінченим з моменту вчинення будь-якої із зазначених дій.
Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, характеризується лише прямим умислом, бо винний діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, що вносяться ним до офіційних документів, або усвідомлює, що документ, який він видає, повністю чи частково не відповідає дійсності (є неправдивим), а отже, обов`язковою умовою є усвідомлення обвинуваченим неправдивого характеру таких відомостей.
Внесення до документів неправдивих відомостей означає внесення (включення) до дійсного (справжнього) офіційного документа, який зберігає належну форму та необхідні реквізити, інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності.
Предметом злочину, передбаченого ст. 366 КК України, є офіційний документ. Згідно з приміткою до ст. 358 цього Кодексу під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, відповідно до наданих у судовому засіданні суду першої інстанції показань свідків працівників Центру соціального обслуговування ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_4 була обізнана про відсутність на робочому місці працівника Центру ОСОБА_5 та виїзд його за межі України, мала дружні стосунки з матір`ю останнього, та примушувала свідка ОСОБА_6 надавати батькові ОСОБА_5 список осіб-пенсіонерів, яких необхідно обслуговувати, оскільки він виконував роботу сина.
Разом з тим місцевий суд установив, що підпис на табелі обліку робочого часу працівників територіального центру належить ОСОБА_4 , що доведено висновком експерта від 26 лютого 2016 року № 19/113/6-4/16е. Цей факт ОСОБА_4 також підтвердила і під час її допиту в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням місцевого суду в цій частині, зазначив, що суд обґрунтовано, на підставі сукупності доказів дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи неправдивий характер внесених до табелів обліку робочого часу працівників територіального центру відомостей про дійсну кількість відпрацьованих робочих годин ОСОБА_5 за червень, жовтень та листопад 2014 року, а також за травень і липень 2015 року, підписала їх, надавши статус офіційних, і тим самим внесла до вказаних табелів обліку робочого часу завідомо неправдиві відомості.
Таким чином, доводи засудженої ОСОБА_4 про те, що відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України, оскільки в її діях відсутні об`єктивна та суб`єктивна сторони службового підроблення, не є слушними.
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи апеляційної скарги сторони захисту з приводу того, що суди безпідставно визнали допустимими протоколи тимчасового доступу до речей і документів, адже ці процесуальні дії проведені неуповноваженими особами.
Так, відповідно до вимог ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 223 КПК України).
Слідчий уповноважений, у тому числі: починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених КПК України; проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених КПК України; звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам (ч. 2 ст. 40 КПК України).
Як встановлено ч. 1 ст. 41 КПК України, під час виконання доручень слідчого, дізнавача, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого.
Таким чином, нормами КПК України не заборонено проводити тимчасовий доступ до речей і документів оперативними працівниками за умови наявності доручення слідчого на проведення вказаної слідчої дії.

При цьому суд апеляційної інстанції, в ході перевірки аналогічних доводів сторони захисту зазначив, що протоколи тимчасового доступу до речей та документів складені за результатами проведених на підставі ухвал слідчого судді процесуальних дій, виконані службовими особами, які були уповноважені як ухвалами слідчого судді, так і відповідними дорученнями слідчого. Крім того, суд також вказав, що за формою та змістом протоколи відповідають вимогам ст. 104 КПК України, а виконані процесуальні дії з тимчасового доступу до речей та документів вимогам ст. 165 цього Кодексу.
Отже, доводи засудженої в цій частині, на думку Суду, не є слушними.
Також судом апеляційної інстанції надав оцінку і визнав необґрунтованими доводи сторони захисту з приводу безпідставного передоручення розслідування кримінального провадження іншому підрозділу органів Національної поліції України та щодо винесення постанов про визначення підслідності неуповноваженими особами.
Так, частина 5 ст. 36 КПК України передбачає, що Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.
Відповідно до частин 3 та 5 ст. 217 КПК України у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або декількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені у окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.
У цьому випадку, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_4 підозрювалась у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, вчинених нею на посадах як директора Центру соціального обслуговування, так і секретаря дільничої виборчої комісії, прокурори ухвалили постанови про виділення з матеріалів кримінального провадження № 0000241 матеріалів, які стосувались вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що зазначена процесуальна дія не вплинула на повноту досудового розслідування та судового розгляду і сторона захисту свої доводи у цій частині не обґрунтувала.
Також апеляційний суд в оскаржуваному рішенні вказав, що підслідність матеріалів кримінального провадження № 0000241 від 17 вересня 2015 року за фактом внесення працівниками Центру соціального обслуговування завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, була визначена прокурором за СВ Марківського РВ ГУМВС у Луганській області, тобто за місцем скоєння злочину.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Доводи засудженої про те, що в матеріалах справи відсутні оригінали табелів обліку робочого часу, а суд неправомірно врахував як доказ їх копії, є необґрунтованими.
Так, ч. 3 ст. 99 КПК України дійсно містить загальну норму про зобов`язання сторони кримінального провадження, потерпілого надати суду оригінал документа як джерело доказів.
Однак згідно з п. 1 ч. 5 ст. 99 КПК України для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої особи.
При цьому суди врахували, що сторона обвинувачення надала достатні відомості на підтвердження змісту документів, оригінали яких не виявилося можливим надати суду, у зв`язку з чим дійшли правомірного висновку, що їх копії, які містять відомості щодо предмета доказування, передбаченим ст. 99 КПК України критеріям допустимості письмових доказів не суперечать.
Водночас слід зазначити, що відповідно до ухвали апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала обставини дійсності її підпису в табелях обліку робочого часу. Крім того, цей факт також підтверджується і висновком експерта від 26 лютого 2016 року № 19/113/6-4/16е.
Що стосується посилання ОСОБА_4 на відсутність у даному кримінальному провадженні речових доказів, слід вказати таке.
Так, у вироку суду першої інстанції зазначено, що, як вбачається з постанови заступника начальника СВ Марківського ВП ГУНП в Луганській області про визнання і долучення до кримінального провадження речових доказів, відповідні документи Центру соціального обслуговування були визнані речовими доказами. Однак у судовому засіданні прокурор для огляду зазначені речові докази не надав та до матеріалів кримінального провадження їх не було долучено. Крім того, в обвинувальних актах також зазначена інформація про відсутність речових доказів у матеріалах кримінального провадження.
Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, не ґрунтувалися на будь-яких речових доказах.
Решта доводів касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, проаналізувавши всі докази, погодився з висновком суду першої інстанції, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається того, що були допущені матеріальні чи процесуальні порушення під час збирання, дослідження і оцінки доказів, які б ставили під сумнів доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (за епізодом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей під час перебування на посаді директора Марківського територіального центру соціального обслуговування населення), та правильність кваліфікації її дій.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а отже й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженої, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Новопсковського районного суду Луганської області від 27 квітня 2021 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року стосовно неї відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3