КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/3478/2021 Головуючий у І-й інст. ОСОБА_1
ЄУН: 753/6650/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в режимі ВКЗ з ІТТ ГУНП у місті Києві виділені матеріали у кримінальному провадженні №0003900 від 13.12.2016 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 10 вересня 2021 року включно.

Мотивуючи постановлене рішення, суд врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, те, що ОСОБА_7 тривалий час перебував у розшуку, на виклики до суду не з`являвся, а тому зробив висновок про те, що самі по собі міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, за відсутності сукупності інших обставин, не свідчать про наявність належних гарантій явки обвинуваченого до суду та відповідно не можуть бути підставою для прийняття рішення про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, судом враховано високу суспільну небезпечність інкримінованих кримінальних правопорушень, об`єктом яких є різноманітний спектр суспільних відносин, що охороняються кримінальним законом, та відсутність відомостей у матеріалах провадження, які б свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема, за станом здоров`я, а тому суд 1-ї інстанції прийшов до висновку, що у даному випадку тримання під вартою не перевищує розумного строку та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки у зазначеному кримінальному провадженні існує справжній суспільний інтерес, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні строку тримання ОСОБА_7 під вартою та обрати щодо нього альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вртою.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що місцевим судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 перебуває під вартою вже більше ніж 12 місяців і при продовженні ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд першої інстанції не врахував дотримання розумних строків тримання під вартою.

Посилаючись на положення Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_7 без вироку суду відбув вже більше 7,5 років покарання, що перевищує максимальний строк покарання, який може бути призначений судом за ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням вимог ч. 2 ст. 68 КК України.

Зазначає, що під час судового розгляду не підтверджено наявність у діях ОСОБА_7 ознак інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14, п.п. 6, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а викладені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення є лише припущеннями і не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак суд зобов`язаний був застосувати положення ч. 3 ст. 183 КПК України та розглянути питання про обрання альтернативного запобіжного заходу. Крім того, стороною обвинувачення не надано суду доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні і інших інкримінованих йому кримінальних правопорушень у вказаному кримінальному провадженні.

Додає, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я ОСОБА_7 та документи, що підтверджують такий стан незадовільним, а також відсутність умов в ITT ГУ НП в м. Києві для забезпечення останньому належного лікування та дотримання його прав, передбачених Законом України «Про попереднє ув`язнення».

Окрім цього, на думку апелянта, поза увагою суду залишилось те, що вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2020, яким ОСОБА_7 засуджено за втечу з-під варти та залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави, не набув законної сили у зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку, що нівелює ризик втечі останнього чи переховування від суду іншим чином.

Також підкреслює, що місцевий суд постійно продовжує ОСОБА_7 строк тримання під вартою за відсутності письмового клопотання прокурора, чим порушує право на захист ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , з урахуванням письмової заяви ОСОБА_7 про можливість розгляду апеляційної скарги, яку від підтримує у повному обсязі, у його відсутність, думку прокурора ОСОБА_8 , який проти неї заперечив, провівши судові дебати, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування (продовження) запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи, тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість останнього перешкодити кримінальному провадженню чи ухилитись від суду, які не зменшились, дані про особу обвинуваченого зокрема і стан його здоров`я, який дозволяє застосування щодо нього тримання під вартою, а також ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Посилання апелянта на те, що ризики, зазначені в ухвалі суду від 23.02.2018, втратили свою актуальність та стороною обвинувачення не доведено, що зазначені ризики не зменшилися не знайшло свого підтвердження, оскільки саме тяжкість обвинувачення в сукупності з обставинами вчинення кримінального правопорушення та наявністю суспільної небезпеки вказаного злочину і свідчить про наявність вказаного ризику. Таким чином посилання захисника на недоведеність ризиків, зазначених в клопотанні прокурора, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_7 без вироку суду відбув вже більше 7,5 років покарання, що перевищує максимальний строк покарання, який може бути призначений судом за ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням вимог ч. 2 ст. 68 КК України не беруться до уваги колегією суддів, оскільки ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, і не є підставою для звільнення ОСОБА_7 з-під варти.

З приводу доводів захисника, що під час судового розгляду не підтверджено наявність у діях ОСОБА_7 ознак інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14, п. п. 6, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а викладені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення є лише припущеннями і не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак суд зобов`язаний був застосувати положення ч. 3 ст. 183 КПК України та розглянути питання про обрання альтернативного запобіжного заходу; стороною обвинувачення не надано суду доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні і інших інкримінованих йому кримінальних правопорушень у вказаному кримінальному провадженні, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що враховуючи стадію кримінального провадження та порядок апеляційного розгляду апеляційних скарг на судові рішення щодо продовження строку тримання під вартою, колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам щодо відсутності доказів на підтвердження його вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Таким чином, істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи наведене, рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали суду без зміни.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4