Справа № 373/1993/21
Номер провадження 1-кп/373/69/22
УХВАЛА
17 січня 2022 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретарки ОСОБА_2 ,

прокурорки ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих: ТОВ «Торггруп» та ОСОБА_11 ОСОБА_12 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні клопотання захисників про закриття кримінального провадження № 0000453 за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_9 письмово, а захисник ОСОБА_5 усно, заявили клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Захисник ОСОБА_5 наполіг на тому, що його клопотання про закриття кримінального провадження заявлено усно, а закон не вимагає письмового оформлення такого клопотання. Його підзахисний обвинувачений ОСОБА_4 висловив можливість за потреби викласти клопотання письмово.

Клопотання обґрунтовані тим, що строк досудового розслідування після повідомлення про підозру ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 до звернення до суду з обвинувальними актами скінчився ще до направлення обвинувальних актів до суду.

При розгляді цих клопотань суд враховує приписи ст. 22 КПК України, якими закріплено загальну засаду кримінального судочинства - змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 цієї статті кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частинами 4, 5 цієї статті передбачено, що повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. У випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

Судом, з метою дотримання загальних засад кримінального судочинства, на підставі ч. 6 ст. 22 КПК України при розгляді клопотань про закриття кримінального провадження забезпечено можливість всім учасникам надати пояснення (заперечення) з приводу клопотань про закриття кримінального провадження, а також заявити клопотання, у тому числі щодо доказів.

До клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 додано у фотокопіях: ухвалe Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.01.2021, якою обвинувальні акти щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повернуті прокурору; повідомлення про відкриття сторонам кримінального провадження матеріалів від 15.05.2020; повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 15.05.2020; вступної та резолютивної частин ухвали слідчого судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.03.2020 про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження №0000453 до шести місяців з дня повідомлення про підозру, тобто до 16.05.2020.

Будь-яких інших процесуальних рішень чи доказів у цьому кримінальному провадженні, крім обвинувального акту з додатками, визначеними ст. 291 КПК України; постанови про визначення групи прокурорів та старшого прокурора групи у кримінальному провадженні від 18.06.2021; документів на підтвердження повноважень захисників суду не надавалося.

Обвинувачені та їх захисники підтримали заявлені клопотання у повному обсязі. При цьому судом обвинуваченим було роз`яснено, що закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України може бути визнано нереабілітуючою підставою такого закриття. Обвинувачені та їх захисники зазначили, що вони оцінюють таку підставу закриття кримінального провадження як реабілітуючу. Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України є реабілітуючою обставиною, у тому числі зважаючи на те, що він не вчиняв дій, які йому інкриміновані.

Прокурору ОСОБА_13 , який брав участь у підготовчому судовому засіданні 15.12.2021 при поданні та оголошенні клопотань, судом було надано можливість підготуватися до розгляду цих клопотань та письмово викласти свої міркування з цього приводу.

Прокурорка ОСОБА_3 , яка брала участь у підготовчому судовому засіданні 14.01.2022, надала судові та оголосила письмові заперечення на зазначені клопотання сторони обвинувачення, підписані старшим групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні керівницею Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_14 .

У запереченнях сторони обвинувачення зазначено про те, що, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України, є особливо тяжким злочином, а також обов`язковим додатковим об`єктом посягання цього злочину виступають життя та здоров`я потерпілого, це кримінальне провадження не може бути закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У письмових запереченнях не зазначено нічого щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, вчинення яких інкримінується ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Прокурорка ОСОБА_3 , яка брала участь у підготовчому судовому засіданні 14.01.2022, зазначила, що не заперечує щодо задоволення клопотання у частині обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за ч.1 ст. 263 КК України.

Представник потерпілих ТОВ «Торггруп» та ОСОБА_11 заперечив щодо задоволення клопотань, оскільки, як він почув з промов захисників, обвинувачені ще перебувають на стадії ознайомлення з матеріалами кримінального провадження (не завершено виконання вимог ст. 290 КПК України), а цей строк не враховується при обчислення строку досудового розслідування.

Потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, їм вручено копії письмових клопотань. У підготовче судове засідання 14.01.2022 вони не з`явилися. Від ОСОБА_16 надійшла заява про проведення судових засідань без його участі, претензій до обвинувачених не має.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000453, що розглядається судом, затверджений 07.07.2021 прокурором групи прокурорів першим заступником керівника Бориспільської окружної прокуратури, направлений 29.11.2021 та отриманий судом 30.11.2021.

Судом досліджуються ті матеріали, що надані суду.

Зокрема, з реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до цього обвинувального акту, вбачається, що 16.11.2019 ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня їх було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ще за ч.1 ст. 263 КК України (п. 98, 102, 110, 111,113, 114 розділу І).

10.01.2020 строк досудового розслідування було продовжено відповідною постановою в.о. керівника Бориспільської місцевої прокуратури (п. 66 розділу ІІ).

Ухвалами слідчого судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.02.2020 та 12.03.2020 строк досудового розслідування було продовжено до 4 та 6 місяців відповідно (п. 74, 85 розділу ІІ).

13.05.2020 ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 було повідомлено про зміну підозри на ч. 4 ст. 187 КК України, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ще за ч.1 ст. 263 КК України (п. 184, 186, 188 розділу І).

15.05.2020 підозрюваним та їх захисникам повідомлено про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження (п. 191, 193, 195 розділу І).

З 26.05.2020 по 21.07.2020 ознайомлено підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника з матеріалами кримінального провадження (п. 192 розділу І).

З 27.05.2020 по 29.05.2020 ознайомлено підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника з матеріалами кримінального провадження (п. 194 розділу І).

У реєстрі матеріалів досудового розслідування у пункті 196 розділу І зазначено про ознайомлення підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника з матеріалами кримінального провадження, але у стовпчику «час проведення» нічого не зазначено.

У клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 зазначено, що з моменту отримання поштою ОСОБА_8 та його захисниками повідомлень про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, а також про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів, датованих 15.05.2020, ним здійснювалось ознайомлення з матеріалами досудового розслідування й не було відомо про складення обвинувального акту. ОСОБА_8 та його захисникам обвинувальний акт не вручався.

У клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 зазначено, що підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника з матеріалами кримінального провадження ознайомлено з 25.05.2020 по 17.08.2020.

30.07.2020 складено слідчим та погоджено старшою групи прокурорів у провадженні - начальницею Переяслав-Хмельницького відділу Бориспільської місцевої прокуратури ОСОБА_17 три окремі обвинувальні акти щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України (п. 99 101 розділу ІІ).

21.01.2021 ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області обвинувальні акти щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повернуті прокурору (п. 102 розділу ІІ).

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Частиною 1 ст. 219 КПК України передбачено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину становить вісімнадцять місяців.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 3 цієї статті з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Відповідно до п. 3 ч. 4 цієї статті строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 КПК України. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Згідно з ч. 5 цієї статті строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Відповідно до положень ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові ВС від 15.09.2021 у справі №711/3111/19, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в межах строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду.

Також у цьому висновку вказано, що перевірка судом першої інстанції у підготовчому провадженні дотримання прокурором вимог, передбачених ст. 291, 293 КПК України, а також виконання ним приписів ст. 219 КПК України в частині направлення обвинувального акта у строки досудового розслідування є передумовою набуття підозрюваним у вчиненні злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я особи, процесуального статусу обвинуваченого стосовно якого, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, має здійснюватися судовий розгляд. Направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого (підсудного), а, отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При обчисленні строків судом застосовуються положення глави 7 КПК України.

Оскільки повідомлення про підозру ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 відбулось 16.11.2019, з врахуванням продовження досудового розслідування до 6 місяців, останнім днем його строку є 17.05.2020.

При цьому, у письмових клопотаннях, що розглядаються, зазначається про визначення в ухвалі слідчого судді від 12.03.2020 про продовження строку досудового розслідування до 6 місяців до 16.05.2020. У фотокопії вступної та резолютивної частин ухвали слідчого судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.03.2020 про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження №0000453 до шести місяців з дня повідомлення про підозру, тобто до 16.05.2020.

Зазначена фотокопія не відповідає вимогам оформлення копій судових рішень, визначених Інструкцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, що ставить під сумнів допустимість фотокопії вступної та резолютивної частин ухвали слідчого судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.03.2020, як судового рішення, яке набрало законної сили.

Також, у суду відсутні докази виконання приписів ч. 9, 10 ст.290 КПК України щодо письмового підтвердження сторін факту надання доступу до матеріалів кримінального провадження, можливого встановлення строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обставин «скерування» 17.09.2020 до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області обвинувальних актів начальницею Переяслав-Хмельницького відділу Бориспільської місцевої прокуратури ОСОБА_17 щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України.

З фотокопії ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.01.2021 вбачається, що 17.09.2020 зазначені обвинувальні акти надійшли до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області. Крім того, на останньому аркуші проставлено відмітку: «Судове рішення не набрало законної сили», що ставить під сумнів допустимість цієї ухвали, як судового рішення, яке набрало законної сили.

Посилання у клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на окремі «цитати» з ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22.01.2021 про повернення обвинувального акту прокурору не звільняє від обов`язку доведення цих обставин при вирішенні питання закриття кримінального провадження.

Також, заявлення захисником ОСОБА_5 усного клопотання про закриття кримінального провадження із усним висловленням підтримки аналогічних клопотань інших захисників, не звільняє від обов`язку доведення обставин, на які зроблено посилання як підстави для закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого, якого цей захисник захищає (надає правову (правничу) допомогу).

При цьому, зважаючи на вищенаведені приписи законодавства щодо диспозитивності та змагальності сторін, суд позбавлений права з власної ініціативи витребовувати докази у сторін на підтвердження обставин, які відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до положень ст. 92 КПК України обов`язок доказування таких обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

За цих обставин суд не може усунути зазначені вище розбіжності та встановити всі обставини, які зазначені у клопотаннях, як підстави для закриття кримінального провадження:

направлення (скерування) на адресу суду обвинувального акту (обвинувальних актів) у цьому кримінальному провадженні;

письмового підтвердження сторін факту надання доступу до матеріалів кримінального провадження;

можливого встановлення строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Це, у свою чергу, позбавляє суд можливості чітко визначити момент збігу строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000453.

Щодо заперечень прокурора на зазначені клопотання про закриття кримінального провадження суд враховує наступне.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У пункті 10 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено виключення щодо закриття кримінального провадження в разі закінчення строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру - повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Згідно з положеннями ст. 1 КК України Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням. Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

У ч. 1 ст. 2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Визначення поняття складу кримінального правопорушення (злочину) у КК України не наводиться, але є відносно сталим у вітчизняній науці кримінального права.

Зокрема, склад кримінального правопорушення визначається як сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

У складі кримінального правопорушення виділяють чотири його елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Також, розрізняють види складів кримінального правопорушення за ступенем суспільної небезпечності, за структурою (способом описування ознак складу у законі), за особливістю законодавчого конструювання.

За структурою кримінальні правопорушення поділяються на прості та складні. До простих складів відносяться ті, що містять ознаки одного суспільно небезпечного діяння, яке посягає на один об`єкт. Наприклад, умисне вбивство (ч. 1 ст. 115 КК України), умисні легке, середньої тяжкості, тяжке тілесні ушкодження (ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 121 КК України), грабіж (ч. 1 ст. 186 КК України) тощо.

Складним є склад кримінального правопорушення, конструкція якого ускладнена якими-небуть обставинами: двома об`єктами розбій (ч. 1 ст. 187 КК України), із двома або більше діями - розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 187 КК України), із двома формами вини умисне тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України).

До числа складних відносяться також і альтернативні склади, об`єктивна сторона яких може виражатися в декількох діях чи способах дії або в різних наслідках.

Аналогічний підхід застосовується у судовій практиці. Верховний Суд у постанові від 07.05.2019 у справі 654/3305/15-к зазначив, що складений злочин ? це такий одиничний злочин, який складається з двох чи більше злочинних діянь, кожне з яких, якщо розглядати їх ізольовано, являє собою самостійні одиничні злочини, але які (внаслідок їх органічної єдності, типовості, поширеності одночасного вчинення тощо) об`єднані законодавцем в окремий одиничний злочин, передбачений однією статтею (частиною статті) Особливої частини КК України. У випадках вчинення одиничного складеного злочину кваліфікація дій, які охоплюються об`єктивною стороною складеного злочину, за іншою статтею КК України є зайвою.

Об`єктом кримінального правопорушення (злочину) у вітчизняній науці кримінального права здебільшого називають ті суспільні відносини, на які посягає злочин, завдаючи їм певної шкоди, і які поставлені під охорону закону про кримінальну відповідальність.

Існують й інші підходи до такого визначення. Зокрема, що об`єкт кримінального правопорушення (злочину) це правове благо як визначена цінність, або це охоронювані законом блага людини та суспільства, або права та свободи людини і громадянина, або охоронювані кримінальним законом соціальні цінності, проти яких спрямоване злочинне діяння і яким воно може заподіяти або заподіює шкоду тощо.

Однак, у контексті розгляду порушеного перед судом питання, враховуючи гносеологічний підхід, судом береться до уваги, що об`єкт кримінального правопорушення (злочину), насамперед, це те, що страждає від відповідного злочинного діяння, або, іншими словами, те, проти чого спрямоване таке діяння.

Законодавець КК України розділив на дві частини: Загальну та Особливу, які, у свою чергу поділені на розділи.

Конструкція назв розділів Особливої частини КК України, в яких застосовано словосполучення «кримінальне правопорушення (злочини) проти» та «кримінальне правопорушення у сфері», дають підстави для висновку, що у цих розділах зосереджено диспозиції кримінальних правопорушень, які в цілому споріднені за ознакою спрямування посягання, тобто мають споріднені об`єкти посягання.

Розділ ІІ Особливої частини КК України має назву «Кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я особи».

Очевидно, що назва цього розділу розкриває спрямування суспільно небезпечних посягань, які в нього «поміщено», тобто загальний (основний) об`єкт цих кримінальних правопорушень.

Однак, об`єкти кримінальних правопорушень, передбачених ст. 131, 132, 138 145 КК України, характеризується тим, що вони створюють небезпеку для життя і здоров`я людини у сфері медичного обслуговування, а кримінальні правопорушення, передбачені ст. 134 137 КК України, становлять загальну небезпеку для життя і здоров`я. При цьому, кримінальні правопорушення, передбачені ст. 132, 145 КК України, мають інший ніж життя та здоров`я основний безпосередній об`єкт посягання порядок надання певної інформації, а вже додатковим об`єктом є життя і здоров`я людини.

Значна кількість статей КК України, що знаходяться в інших розділах, ніж Розділ ІІ Особливої частини КК України, у тому числі у частинах, які передбачають певні кваліфікуючі ознаки, закріплюють відповідальність за діяння, які спрямовані або призвели до заподіяння шкоди життю та здоров`ю людини. Зокрема:

у Розділі I «Злочини проти основ національної безпеки України»: ст. 110, 112, 113;

у Розділі III «Кримінальні правопорушення проти волі, честі та гідності особи»: ст. 146, 149 - 151;

у Розділі IV «Кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи»: ст. 153;

у Розділі V «Кримінальні правопорушення проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини і громадянина»: ст. 161, 162, 174, 180, 181;

у Розділі VI «Кримінальні правопорушення проти власності»: ст. 186, 187, 189;

у Розділ VII «Кримінальні правопорушення у сфері господарської діяльності»: ст. 206;

у Розділі VIII «Кримінальні правопорушення проти довкілля»: ст. 237 245, 252, 253;

у Розділі IX «Кримінальні правопорушення проти громадської безпеки»: ст. 258, 260, 262, 264 - 267-1, 269 - 270-1;

у Розділі X «Кримінальні правопорушення проти безпеки виробництва» - ст. 271 275;

у Розділі XI «Кримінальні правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту»: ст. 276 292, крім ст. 276-1, 284, 285, 290;

у Розділі XII «Кримінальні правопорушення проти громадського порядку та моральності»: ст. 294, 301-2, 303;

у Розділі XIII «Кримінальні правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення»: ст. 308, 312 - 314, 321-1, 321-2, 323, 325 - 327;

у Розділі XIV «Кримінальні правопорушення у сфері охорони державної таємниці, недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації»: ст. 332-2;

у Розділі XV «Кримінальні правопорушення проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та кримінальні правопорушення проти журналістів»: ст. 345 346, 348, 348-1, 350, 355;

у Розділі XVIII «Кримінальні правопорушення проти правосуддя»: ст. 377, 379, 381, 386, 398, 400;

у Розділі XIX «Кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення): ст. 405, 406, 414, 433;

у Розділі XX «Кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку»: ст. 438, 439, 442, 443, 446, 447.

Отже, всі розділи КК України містять кримінальні правопорушення, додатковим обов`язковим об`єктом яких є життя та здоров`я людини.

Здебільшого у зазначених статтях життя та здоров`я виступають обов`язковим додатковим об`єктом посягання у кваліфікованих складах цих кримінальних правопорушень та передбачають суворіше покарання через підвищений ступінь суспільної небезпечності таких діянь, оскільки спрямовані проти найвищих соціальних цінностей, що закріплені ст. 3 Конституції України.

Також, слід зазначити, що ч. 1 ст. 284 КПК України було доповнено п. 10 Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017. Назви розділів Особливої частини КК України, крім Розділу І були змінені Законом № 2617-VIII від 22.11.2018, яким вносилися зміни й до ст. 284 КПК України. При цьому, ані Законом № 2617-VIII від 22.11.2018, ані іншими законами у подальшому змін до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України не вносилося.

З огляду на викладене очевидним є те, що формулювання поняття «злочин проти життя та здоров`я», застосоване у п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України є ширшим за поняття «кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я», яке застосовано у назві Розділу ІІ КК України, і може полягати не лише у вчиненні злочинів, що містяться у цьому розділі, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають об`єктом посягання життя та здоров`я людини. Тому поняття «проти життя та здоров`я» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин.

Розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства, має два об`єкти посягання: право власності (визначається словами: «з метою заволодіння чужим майном») та життя і здоров`я людини (визначається словами: «поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства»).

Отже, цей злочин передбачає крім посягання на власність потерпілого, ще й заподіяння або погрозу заподіяння насильства. При цьому, більшість діянь, які охоплюються поняттям «насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи», самі по собі мають ознаки складів кримінальних правопорушень, передбачених Розділом ІІ КК України.

Злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України, також поєднує у собі декілька діянь, кожне з яких становить самостійне кримінальне правопорушення. І якщо розмір майна, яким заволоділи, та вчинення розбою організованою групою безпосередньо стосуються питань заволодіння чужим майном, то поєднання розбою із тяжким тілесним ушкодженням очевидно охоплюється диспозицією ст. 121 КК України. При цьому посягання, передбачене ст. 121 КК України, відіграє роль ознаки, що створює кваліфікований склад розбою.

Також, необхідно враховувати, що розбій, поєднаний із тяжким тілесним ушкодженням, має вищий ступінь суспільної небезпеки, оскільки відбувається посягання не лише на власність, яке полягає у протиправному вилученні чужого майна, що завдає шкоду власнику чи іншому володільцю майна, а призводить до більшого ступеню втручання у право особи на здоров`я.

У науці кримінального права є сталий підхід, що спричинення тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості при вчиненні розбійного нападу окремій кваліфікації не потребує, а охоплюється відповідною частиною ст. 187 КК України. Лише у разі заподіяння смерті потерпілій особі такі дії можуть додатково кваліфікуватися за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 115 або ст. 119 КК України.

Аналогічний підхід застосовується й у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності». Так, у п. 11 зазначається, що умисне заподіяння у процесі розбою легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також середньої тяжкості тілесного ушкодження, незаконне позбавлення волі, вчинене способом, небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, завдання побоїв, що мало характер мордування, охоплюються ст. 187 і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти здоров`я, не потребують. Умисне або необережне заподіяння у процесі розбою тяжкого тілесного ушкодження охоплюється ст. 187 і додаткової кваліфікації за ст. 121 чи за ст. 128 КК України не потребує.

У вищезазначеній постанові Верховного Суду від 07.05.2019 у справі 654/3305/15-к також зроблено висновок, що умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження в процесі розбою повністю охоплюється об`єктивною стороною злочину, передбаченого ст. 187 КК України, і додаткової кваліфікації за ст. 125 КК України не потребує.

Оскільки санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, зважаючи на положення ст. 12 КК України, це кримінальне правопорушення відноситься до особливо тяжких злочинів.

За вищенаведених обставин кримінальне провадження, яке здійснюється щодо злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, не підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, зважаючи на висловлене обвинуваченими та їх захисниками твердження, що, передбачена п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, підстава для закриття кримінального провадження є реабілітуючою, слід зазначити наступне.

У науці кримінального права та судовій практиці до реабілітуючих обставин відносять обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

постановлення виправдувального вироку суду;

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

закриття справи про адміністративне правопорушення.

Отже, в частині негативних наслідків застосування кримінального закону рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України закон прирівнює до обставин реабілітуючого характеру (виключає настання для особи негативних наслідків застосування кримінального закону), а тому дозволяє ухвалювати відповідне рішення, а в частині вимог щодо відшкодування шкоди, завданої цій особі застосуванням примусових заходів кримінально-правового характеру, прирівнює до обставин нереабілітуючого характеру, не надаючи особі права вимагати відшкодування завданої їй шкоди за час процедури притягнення до відповідальності.

Також, закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України не звільняє особу від можливого притягнення до цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну діяннями, що розглядалися у цьому кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 284 КПК України, суд,

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотань захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1