Провадження № 1-кп/947/98/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.02.2022 рокуКиївський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в м. Одесі кримінальне провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №0001208 від 21.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні доньку 2003 року народження, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Так, 21.07.2021, приблизно о 00 годині 04 хвилині, ОСОБА_6 керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме технічно справним транспортним засобом «RenaultDokker» р/н НОМЕР_1 , при достатній видимості, в темний час, при штучному освітленні, в умовах сухої проїзної частини, по горизонтальній прямій ділянці асфальтобетонного покриття проїзної частини, здійснював рух по проїжджій частині пр-т Н.Сотні з боку вул. Інглезі в напрямку вул. 13-ї Лінії трамвая в місті Одеса, зі швидкістю 40 км/год.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), організованого на проїзній частині біля будинку №2а/5 по пр-т Н. Сотні в Київському районі міста Одеса та який з`єднує тротуарну зону по пр-т Н. Сотні, ОСОБА_6 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну.

В цей же час, пішохід ОСОБА_5 рухався по вказаному нерегульованому пішохідному переходу в темпі спокійного кроку зліва на право за напрямком руху автомобіля керованого ОСОБА_6 .

При об`єктивній можливості бачити дорожню обстановку ОСОБА_6 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому вже перебуває пішохід, не надав дорогу пішоходу, маючи технічну можливість уникнути події, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , тим самим порушив вимоги п. 1.5; підпункт «б» п. 2.3; п. 18.1 «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), якими передбачено:

п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

«б») бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

В результаті наїзду, пішохід ОСОБА_5 отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма в формі забою головного мозку з лінійним переломом правої скроневої кістки, садна в правій скроневій ділянці.

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні визнав повністю свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та пояснив, що він дійсно вчинив інкримінований йому злочин при обставинах викладених в обвинувальному акті, а саме: 21.07.2021 року він рухався на автомобілі «RenaultDokker» р/н НОМЕР_1 по вулиці Інглезі, повертав на проспект Небесної Сотні де на пішохідному переході скоїв наїзд на потерпілого, який йшов у швидкому темпі зліва направо, вдарив його по ногам, і потерпілий вдарився об ліву частину автомобіля. Після ДТП він підійшов до потерпілого, поклав сумку під голову та спитав, що болить, боліло коліно. Через деякий час приїхала швидка допомога яка відвезла потерпілого у лікарню. В лікарні він пропонував потерпілому купити їжу. Цивільний позов потерпілого про стягнення матеріальної, моральної шкоди, та витрати на правову допомогу він не визнає.
Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 21.07.2021 року він йшов після роботи додому по вулиці Інглезі по лівій стороні якщо йти в напрямку Таїрова, перейшов один світлофор і підійшов до пішохідного переходу, який був освітлений ліхтарями. Дві машини почали повертати в напрямку Маршала Жукова, один автомобіль зупинився, а потім відбувся удар і все. Він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Обвинувачений купив йому сигарети, квас і печиво коли він був у лікарні. У лікарні він знаходився сім днів, але до теперішнього часу він продовжує лікування, оскільки у нього постійний головний біль, оніміння голови. Цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної, моральної шкоди, витрати на правову допомогу підтримую в повному обсязі, прошу позов задовольнити.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким з учасників не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_6 та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності їх позицій немає, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд користуючись правом, наданим ч. 3 ст. 349 КПК України і відсутністю заперечень учасників судового провадження, вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_5 , дослідженням цивільного позову та заперечень на нього, матеріалів характеризуючи особу ОСОБА_6 .
Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Таким чином, суд, приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, знайшла своє підтвердження і кваліфікує її дії за ч.2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З огляду на вищенаведене, враховуючи сукупність вищезазначених обставин, характер, обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який є необережним злочином, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не значиться, одружений, має на утриманні малолітню дитину, враховуючи обставини які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, наявність у потерпілого вимог матеріального та морального характеру, відсутність обставин які обтяжують покарання, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та йому слід призначити покарання, передбачене санкцією статті кримінального закону, за яким він притягується до кримінальної відповідальності, у виді позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, бо вважає це покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним кримінальних правопорушень у майбутньому.
Крім того, призначення покарання обвинуваченого ОСОБА_6 з застосуванням вимог ст. 75 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
При вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк суд враховує, що відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.
Обговорюючи доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючі ступінь тяжкості та наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами.
У кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_5 заявив цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2214 гривень 75 копійок, моральної шкоди у розмірі 65 000 гривень, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 300 гривень, обґрунтування позову викладені в письмовому вигляді.
Потерпілий ОСОБА_5 в обґрунтування позову, посилається на положення ст. 22 ч. 1 ст. 1166, ст. 1167 ЦК України, що в наслідок ДТП йому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма в формі забою головного мозку з лінійним переломом правої скроневої кістки, садна в правій скроневій ділянці. Під час перебування на стаціонарному лікуванні ним були понесені витрати на придбання лікарських засобів на загальну суму 2214 гривень 75 копійок. Що підтверджується копіями чеків.

Адвокат ОСОБА_4 діюча в інтересах цивільного відповідача обвинуваченого ОСОБА_6 надала до суду заперечення на цивільний позов поданий потерпілим ОСОБА_5 , в якому зазначила, що цивільний позов потерпілого не підлягає задоволенню в повному обсязі, як не обґрунтований та не доведений, з підстав викладених в письмовому запереченні. Так, відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №201349201, цивільно правова відповідальність, як водія автомобіля марки «Renault Dokker» р/н НОМЕР_1 , була застрахована перед третіми особами на випадок заподіяння шкоди життю та здоров`ю потерпілого під час ДТП у АТ «СК «ІНГО». Страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю складає 260 000 гривень. Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Обговорюючи позицію адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про необхідність стягнення матеріальної та моральної шкоди з страхової компанії АТ «СК «ІНГО», суд не вбачає підстав для стягнення шкоди зі страховика, оскільки за цивільною відповідальністю страхова компанія АТ «СК «ІНГО» не було залучено в якості співвідповідача, та позивач із позовною заявою до страховика не звертався, а звернулася із вимогою про відшкодування шкоди безпосередньо до заподіювача шкоди, а саме: обвинуваченого ОСОБА_6 який є належним відповідачем. Зазначений висновок ґрунтується на вимогах закону та правових позиціях з цього питання Верховного Суду України, яким у постанові від 20 січня 2016 року за результатами розгляду справи № 6-2808цс15, зроблено правовий висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. При цьому, як прямо зазначено у згаданій постанові Верховного Суду України, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності підстав передбачених статтею 1194 ЦК України.
Враховуючи відсутність клопотань про залучення у якості співвідповідача страховика з боку потерпілого ОСОБА_5 який скористалася своїм абсолютним правом на звернення з вимогою про відшкодування шкоди її заподіювачем, суд позбавлений можливості самостійно залучити страхову компанію у якості відповідача за цивільним позовом.
Вирішуючи питання про цивільні позови, суд зазначає, що відповідно до положень, викладених в частинах 1, 2, 6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
В частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальної шкоди в загальному розмірі 2 214 гривень 75 копійок на користь потерпілого ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 в частині заподіяння йому матеріальної шкоди у розмірі 2 214 гривень 75 копійок, підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки підтверджується наданими позивачем фіскальними чеками на придбання медичних препаратів для лікування наслідків травми отриманої при ДТП.
В частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 65 000 гривень на користь потерпілого ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.
В обґрунтування розміру моральної шкоди потерпілий ОСОБА_5 зазначив, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 зазнав фізичних та душевних страждань, у зв`язку з отриманням тяжкої травми голови, саме:закрита черепно-мозкова травма в формі забою головного мозку з лінійним переломом правої скроневої кістки, садна в правій скроневій ділянці. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він відчував сильний фізичній біль, був госпіталізований до лікарні, до теперішнього часу стан його здоров`я не нормалізувався, він відчуває сильний головний біль який посилюється у нічний час чим викликає безсоння, запаморочення, порушився звичний устрій життя.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно до п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 02.07.2004 р. Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів роз`яснено судам, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями ЦК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001р. № 5).
Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства.
Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини.
На підставі ст.ст.23, 1167 ЦК України, оскільки протиправними, винними діями обвинуваченого потерпілому завдано моральної шкоди, яка полягала у фізичних стражданнях внаслідок болю від отриманої травми, головного болю що триває до теперішнього часу, та моральних стражданнях внаслідок отримання тілесних ушкоджень, що порушило його звичайний уклад життя, то з урахуванням характеру правопорушення, отриманих тілесних ушкоджень, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, суд вважає що сума у 35 000 грн. у відшкодування моральних страждань потерпілого, які належить стягнути на його користь з цивільного відповідача, є такою, що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості, а також є домірною глибині емоційних страждань потерпілого ОСОБА_5 .
Що стосується позовних вимог потерпілого ОСОБА_5 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3 300 гривень, то слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.
На підтвердження відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру витрат на юридичну допомогу, потерпілим ОСОБА_5 не було надано жодних належних та допустимих доказів. Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі, тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення за правову допомогу, потерпілому ОСОБА_5 слід відмовити.
Також, в кримінальному провадженні Київською окружною прокуратурою міста Одеси в інтересах КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» подано цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування збитків понесених на стаціонарному лікуванні потерпілого ОСОБА_5 у розмірі 10 935 гривень 10 копійок.
Суд вважає, що зазначений цивільний позов Одеською Київською окружною прокуратурою міста Одеси в інтересах КНП «Одеська обласна клінічна лікарня», підлягає задоволенню у повному обсязі, так як знайшов своє підтвердження в ході розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 .
Питання щодо вирішення речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
За відсутності заборон визначених зазначеною нормою, з огляду на те, що арешт майна було застосовано лише з метою збереження речових доказів, а також з метою запобігання подальшого незаконного відчуження майна третім особам, суд вважає за можливе скасувати раніше обрані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 369, 370, 371, 373, 374, 392, 393, 395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_6 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави грошові кошти у загальному розмірі 3947 (три тисячі дев`ятсот сорок сім) гривень 03 копійки на залучення експертів Одеського НДІ судових експертиз МЮ України.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 22.07.2021 року на автомобіль марки «RenaultDokker» р/н НОМЕР_1 .

Речові докази: автомобіль марки «RenaultDokker» р/н НОМЕР_1 повернути за належністю власнику.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову допомогу, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 2 214 (дві тисячі двісті чотирнадцять) гривень 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині у задоволенні позову потерпілому ОСОБА_5 , відмовити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» грошові кошти в розмірі 10 935 (десять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 10 копійок.
Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом 30 діб з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1