Справа № 314/5509/21
Провадження № 1-в/314/77/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.01.2022 року м.Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у дистанційному судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ подання державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)» про встановлення відносно засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного нагляду,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

представника установи ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшло подання державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)» про встановлення відносно засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного нагляду.
Подання обґрунтовано тим, що засуджений за час відбування покарання в місцях позбавлення волі зарекомендував себе як злісний порушник встановленого порядку відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку УВП і на шлях виправлення не став.
По даній справі засуджений: 31.08.2017 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за статтею 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою від 12.01.2019 Кам`янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області скасовано випробувальний строк та направлений в місця позбавлення волі на 3 роки.
Початок строку: 12.01.2019 року Кінець строку: 12.01.2022 року
У минулому судимий: 25.10.2012 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за статтями 185 ч. 1, 185 ч.2, 70 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік.
В судовому засіданні представник установи виконання покарань зазначив, що особа засудженого не є особою небезпечною для суспільства.
В судовому засіданні прокурор подання підтримав.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали подання суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» адміністративний нагляд встановлюється з метою запобігання вчиненню кримінальних правопорушень окремими особами, звільненими з місць позбавлення волі, і здійснення виховного впливу на них.
За ст.3 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» адміністративний нагляд встановлюється щодо засуджених до позбавлення волі за тяжкі, особливо тяжкі злочини або засуджених два і більше разів до позбавлення волі за умисні злочини, якщо під час відбування покарання їх поведінка свідчила, що вони вперто не бажають стати на шлях виправлення і залишаються небезпечними для суспільства.

Статтею 10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» визначено, що до осіб, щодо яких встановлено адміністративний нагляд, за постановою суду можуть бути застосовані частково або у повному обсязі такі обмеження:
а) заборона виходу з будинку (квартири) у визначений час, який не може перевищувати восьми годин на добу;
б) заборона перебування у визначених місцях району (міста);
в) заборона виїзду чи обмеження часу виїзду в особистих справах за межі району (міста);
г) реєстрація в міліції від одного до чотирьох разів на місяць.
Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Безспірним є те, що обмеження визначені ст.10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» передбачають втручання в конвенційні права гарантовані ст.5 (Право на свободу та особисту недоторканність) та ст.8 (Право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції.
Так, в п.39, Справа «Тросін проти України», заява № 39758/05, рішення від 23 лютого 2012 року, ЄСПЛ зазначає: «Суд повторює, що тримання під вартою або будь-який захід, яким особа позбавляється свободи, тягне за собою невід`ємні обмеження щодо приватного та сімейного життя. Проте, важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому державними органами можливості або, за потреби, допомоги у підтриманні зв`язків зі своїми близькими. Обмеження, які стосуються кількості побачень з родичами, нагляду за такими побаченнями або, якщо це виправдовується характером злочину, - застосування до ув`язненого спеціального режиму ув`язнення, становлять втручання у його права за статтею 8 Конвенції, але самі по собі не є порушенням зазначеного положення. Тим не менш, подібне обмеження повинно застосовуватися «згідно із законом» та переслідувати одну або більше легітимних цілей, перелічених у пункті 2, та, на додаток, повинно бути виправдане тим, що воно є «необхідним у демократичному суспільстві» (див. рішення від 9 жовтня 2008 року у справі «Моїсеєв проти Росії» (Moiseyev v. Russia), заява № 62936/00, п. 246)».
Застосовуючи критерії практики Європейського суду з прав людини щодо підстав виправданості втручання у права, суд має перевірити наступні умови виправданості втручання у права:
-чи здійснюється втручання «згідно із законом» (у права, гарантовані Конвенцією)?;
-чи втручання переслідує «законну мету»?;
-чи втручання є необхідним в демократичному суспільстві?
Так, втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 10011002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п.60; рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Savinyv. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). (Рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року, заява № 42276/08, п.43).
Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».
Якщо ЄСПЛ дійде висновку, що національне законодавство не відповідало вимогам якості закону, тобто що втручання не було «встановлене законом», він констатує порушення, не вдаючись до аналізу інших критеріїв, таких як відповідність втручання легітимній меті чи його необхідність. (рішення у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 р., заява № 18139/91, п. 37).
ЄСПЛ зазначає, що «закон» повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія (рішення у справі «Толстой-Мілославський проти Сполученого Королівства»).
Тлумачення «закон» в практиці ЄСПЛ включає також підзаконні акти.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державного департаменту України з питань виконання покарань №1303/203 від 04.11.2003 затверджено Інструкцію про організацію здійснення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі.
Пунктом 2.1 Інструкції визначено, що установи виконання покарань:
2.1.1. Здійснюють облік засуджених та збирають відомості про поведінку під час відбування покарання в установах кримінально-виконавчої системи осіб, зазначених у пункті "б" і "г".
2.1.2. Готують матеріали, що свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення та свідчать про доцільність установлення адміністративного нагляду.
За п. 2.2. Інструкції, з метою якісної і своєчасної підготовки матеріалів для встановлення адміністративного нагляду за особами, які підлягають звільненню з установ виконання покарань, здійснюються такі функції:
2.2.4. Відділ виховної і соціально-психологічної роботи та відділ по контролю за виконанням судових рішень готує стосовно таких засуджених характеристики, копії вироків, довідки про застосовані заходи заохочення і стягнення та інші матеріали, які вказують про небажання засудженого стати на шлях виправлення та свідчать про доцільність встановлення адміністративного нагляду.
2.2.11. Разом з поданням до суду надсилаються копія вироку та матеріали, що свідчать про необхідність встановлення адміністративного нагляду за відповідною особою.
Здійснивши аналіз вищезазначених нормативно-правових актів, з точки зору «передбачуваності» за критерієм ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що такі аспекти, як
-визначення мети адміністративного нагляду за ст.2 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» як, запобігання вчиненню кримінальних правопорушень,
-визначений порядок організації здійснення адміністративного нагляду установою виконання покарань передбачений Інструкцією (збирання відомостей про поведінку під час відбування покарання; готування та подання матеріалів, які вказують про небажання засудженого стати на шлях виправлення),
-законодавчо визначена процесуальна процедура саме судового розгляду зазначеної категорії справ,
ставлять перед судом завдання перевірки обставин, що вказують на наявність об`єктивних та обґрунтованих ризиків того, що особа після звільнення може вчинити кримінальне правопорушення.
На переконання суду, ст.3 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» не є імперативною та безумовною, з огляду на те, що метою адміністративного нагляду є запобігання вчиненню кримінальних правопорушень, що передбачає наявність певних ризиків продовження вчинення особою кримінальних правопорушень. Порядок визначений Інструкцією передбачає збирання матеріалів, які вказують про небажання засудженого стати на шлях виправлення та доведення цих обставин перед судом, що підтверджує позицію суду відносно необхідності встановлення наявності ризиків продовження вчинення особою кримінальних правопорушень та узгоджується з вимогами ЄСПЛ відносно передбачуваності «закону».
Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями). (П.67. Справа «Котій проти України», заява № 28718/09, рішення від 5 березня 2015 року).
Наявність 7 стягнень наряду із 5 заохоченнями, не може створювати презумпцію наявності обставин того, що особа після відбуття покарання залишається суспільно небезпечною, наявності ризиків продовження протиправної діяльності та відповідно мати імперативні наслідки застосування до особи заходів адміністративного нагляду.
Зазначена позиція повністю узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо перевірки умови виправданості втручання у конвенційні права, а саме що втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві та співмірним з переслідуваною «законною метою».
Зобов`язання не вчиняти злочин може вважатися таким, що «має конкретний і визначений характер», тільки якщо місце і час вчинення злочину і його потенційні жертви вказані досить точно. В контексті зобов`язання утримуватися від здійснення яких-небудь дій, на відміну від зобов`язання виконати конкретну дію, до прийняття рішення, що особа не виконала своє зобов`язання, необхідно, щоб відповідній особі було повідомлено про конкретну дію, від вчинення якої вона повинна утриматися, і щоб ця особа продемонструвала відсутність бажання утримуватися від її здійснення («Остендорф проти Німеччини» (Ostendorf v. Germany) §§ 93-94).
Суд, дослідивши матеріали подання приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено обставин того. що засуджений залишається небезпечним для суспільства та наявні ризики продовження особою протиправної діяльності після його звільнення, а отже, на має необхідності втручання в Конвенційні права особи захищені ст.ст.5,8 Європейської конвенції з прав людини.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537,539 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
У задоволені подання державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)» про встановлення відносно засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного нагляду - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1
10.01.2022