УХВАЛА
Іменем України

05.01.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника установи ОСОБА_4 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про порушення його прав і свобод, -

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про порушення його прав і свобод, а саме просить змінити міру покарання з довічного позбавлення волі на певний строк, посилаючись на ст.ст. 8, 9, 90, 537, 539 КПК України, ст.ст. 3, 23, 28, 63 Конституції України, ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЗУ №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р(ІІ)/2021. Зазначив, що так як відбув вже більше ніж 20 років покарання у вигляді довічного позбавлення волі, яке вже визнано таким, що порушує Європейську Конвенцію, Конституцію України та законодавство в цілому, а також принижуючим гідність покаранням та звільнити його з під варти.

ОСОБА_5 та захисник в судовому засіданні підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_5 .

Представник установи покладався на розсуд суду.

Вивчивши матеріали клопотання засудженого, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд прийшов до наступних висновків.

30.06.2000 року вироком Судової колегії у кримінальних справах Донецького обласного суду по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 94, ч. 3 ст. 101, п. «з» ст. 93, 42, ч. 2 ст. 43 КК України ОСОБА_5 був засуджений до довічного позбавлення волі.

На даний момент ОСОБА_5 відбуває довічне позбавлення волі у Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)».

Початок строку відбування покарання рахується з 20.12.1999 року.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

За ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).

Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Щодо посилання ОСОБА_5 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.

В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЛ порушень ст. 3 Конвенції.

Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Однак, як вбачається з клопотання, ОСОБА_5 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання принижуючим гідність, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п.п. 78,79 постанови від 08.07.2020р. у справі №1-42/2004 (провадження №13-87зво19) зазначила, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали особової справи засудженого та оскільки на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, механізм застосування, клопотання засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про порушення його прав і свобод, змінити міру покарання з довічного позбавлення волі на певний строк та звільнити його з під варти - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_5 з моменту вручення її копії.

Суддя: