Дата документу Справа № 334/4691/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/4691/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1390/21 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула 25 серпня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 строком на 60 діб. Клопотання обґрунтовує тим, що ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини першої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, які були встановлені під час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу під час досудового розслідування кримінального провадження не перестали існувати. Обвинувачений має судимості, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку з чим може ухилитись від суду. Свідками у кримінальному провадженні є сусіди обвинуваченого та його мати, у зв`язку з чим він може незаконно впливати на них.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 строком до 10 вересня 2021 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 вважає висновок суду неправильним та необґрунтованим у зв`язку з наступним. Так, ні прокурор у судовому засіданні, ні суд у своїй ухвалі не навели наявність ризиків для продовження тримання під вартою ОСОБА_8 та не довели неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та вказаний запобіжний захід є невмотивовано жорстким. Звертає увагу, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, він знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з жінкою, має матір, що свідчить про відсутність ризику переховування від суду. Крім того, обвинувачений страждає на тяжке захворювання, а саме вірусний гепатит С, яке потребує необхідного лікування. Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України,не зменшилися, а тому виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання, зокрема, щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Наведене у сукупності із тяжкістю можливого покарання за інкримінований злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років у разі визнання останнього винним, вказує на обґрунтованість на даний час продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу такого як домашній арешту чи особисте зобов`язання.

Відсутність постійного джерела доходів, беззаперечні відомості про попередні притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, суворість очікуваного покарання у рамках висунутого обвинувачення, у своїй сукупності, підвищує ризик переховування обвинуваченого і вказує на неможливість зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу на менш суворий.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшов своє підтвердження, оскільки свідки у кримінальному провадженні не допитані судом, крім того, до кола свідків входять сусіди обвинуваченого та його рідна матір, а тому обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на свідків з метою зміни останніми показів, які були надані на стадії досудового розслідування.

Крім цього, при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційний суд вважає, що необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Отже, наявність ризиків у межах даного кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Твердження сторони захисту про те, що в клопотанні прокурора не вказано підстав, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, є безпідставним, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України.

Посилання щодо позитивних відомостей стосовно особи обвинуваченого у вигляді постійного місця проживання, наявності родини та його задовільний стан здоров`я не здатні спростувати висновок суду стосовно недоцільності застосування альтернативного запобіжного заходу.

Крім того, матеріали провадження не містять інших переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду не встановлені.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.
За таких обставин, відповідно до вимог ст. 407 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні об`єктивно врахував обставини справи, дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до 10 вересня 2021 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4