Ухвала
іменем України
20 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 937/3931/20

провадження № 51-3902 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 липня 2021 року,
встановив:
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі КК), засуджено за частиною 2 статті 286, частиною 1 статті 135 КК із застосуванням частини 1 статті 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За цим вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.
02 квітня 2020 року о 20:18 водій ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині просп. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Пушкіна в напрямку вул. Гоголя зі швидкістю 78,26 км/год, чим перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті та створив небезпечну дорожню ситуацію, поставивши в небезпеку інших учасників дорожнього руху.
У подальшому водій ОСОБА_4 у зв`язку зі зниженням уваги і реакції внаслідок вживання алкоголю, допустивши злочинну недбалість, маючи технічну можливість запобігти наїзду, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вул. Героїв Сталінграду, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого скоїв на неї наїзд, чим порушив пункти 2.9, 12.4, 12.9, 18.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР).
Порушення пункту 18.4 ПДР, вчинене водієм ОСОБА_4 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками, а саме із спричиненням ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середнього та тяжкого ступенів тяжкості.

Крім того, 02 квітня 2020 року приблизно о 20:18 водій ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_7 , у результаті чого остання отримала тілесні ушкодження і потребувала медичної допомоги, знаходячись на проїжджій частині на просп. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, своїми протиправними діями поставив потерпілу в небезпечне для життя становище, після чого з місця пригоди зник, свідомо залишивши потерпілу без допомоги в небезпечному для життя стані, а саме на проїжджій частині, та позбавлену можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану у зв`язку з травмами, отриманими при ДТП, маючи реальну можливість надати постраждалій допомогу, чим порушив вимоги пункту 2.10 ПДР.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 липня 2021 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у порядку цивільного судочинства.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року касаційну скаргу засудженого було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
10 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга засудженого, зі змісту якої вбачається, що він не погоджується із вказаними судовими рішеннями. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано обставин, що пом`якшують йому покарання, а саме наявності в нього статусу учасника бойових дій, неповнолітньої дитини на утриманні та відшкодування шкоди потерпілій.
Вказує, що судами безпідставно не застосовано положення статті 75 КК щодо нього.
Також зазначає, що його цивільно-правова відповідальність як власника транспортного засобу застрахована, тому саме Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило страхову виплату потерпілій внаслідок ДТП, але в матеріалах справи відсутні докази про розмір відшкодування.
Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги сплату потерпілій 116 000 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Крім того, вважає, що апеляційним судом було істотно порушено норми кримінального процесуального закону, оскільки цей суд не уповноважено призначати новий розгляд у частині цивільного позову, залишаючи вирок у частині покарання без зміни.
Просить вказані судові рішення щодо нього змінити, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Згідно із частиною 2 статті 424 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту скарги та доданої копії оскаржуваного судового рішення, ухвалоюЗапорізького апеляційного суду від 12 липня 2021 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведені положення процесуального закону ухвала апеляційного суду не підлягає оскарженню в касаційному порядку в частині вирішення цивільного позову, оскільки не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Таким чином, у частині оскарження ухвали апеляційного суду щодо вирішення цивільного позову засудженому слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Що стосується доводів засудженого щодо можливості призначення йому більш м`якого покарання без ізоляції від суспільства, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Так, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286, частиною 1 статті 135 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюється та не заперечується.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За частиною 1 статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 злочинів, а саме те, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК, згідно зі статтею 12 КК відноситься до тяжкого злочину, а кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 135 КК, до нетяжкого злочину; обставини вчинених кримінальних правопорушень; особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, 2014 року народження, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, у силу статті 89 КК не судимий; визнання вини у вчиненому, часткове відшкодування шкоди, завданої злочинами, думку потерпілої та прокурора, які наполягали на суворому покаранні у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

При цьому місцевий суд відніс до обставин, що пом`якшують покарання засудженому, його визнання вини, щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданих збитків.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції визнав вчинення злочину засудженим у стані алкогольного сп`яніння.
Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд зважив на те, що засуджений самовпевнено та безвідповідально, керуючи транспортним засобом, грубо порушив 5 пунктів ПДР, чим наразив оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків своїх неправомірних дій, а також тяжких наслідків вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіянні потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, а також середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перебування засудженого у стані навіть легкого ступеня алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_4 грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків. При цьому апеляційний суд, зазначивши у своєму рішенні про те, що уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися ПДР, звернув увагу на те, що такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року (справа № 484/3291/16-к).

Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень засудженим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування статей 69, 75 КК до вказаного покарання, так і пом`якшення призначеного покарання відсутні.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого щодо неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, відшкодування потерпілій завданої шкоди та наявності на утриманні неповнолітньої дитини, оскільки зі змісту вироку вбачав, що суд врахував вказані обставини при призначенні покарання та дійшов висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції статей.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину та всім обставинам кримінального провадження. До того ж, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу засуджений.
При цьому переконливих доводів щодо зміни судових рішень та призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК у касаційній скарзі не наведено.
Ураховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3