Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/1872/21
Номер провадження: 1-кп/511/194/21
30.09.2021 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників обвинуваченого адвокатів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області заяву захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 про відвід прокурора ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002524 від 07.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області на розгляді перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0002524 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно обвинувального акут процесуальне керівництво досудового розслідування в кримінальному провадженні здійснювалось групою прокурорів відділу Київської міської прокуратури, старшим групи прокурорів є прокурор ОСОБА_3 . Цим же прокурором був затверджений обвинувальний акт.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подав заяву про відвід прокурора ОСОБА_3 , оскільки у сторони захисту у вказаному кримінальному провадженні існують обставини, що викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості цього прокурора.

Відвід мотивований тим, що:

1), у ході досудового розслідування кримінального провадження №0002524 від 07.12.2020 року при затримання ОСОБА_4 у порядку ст.208 КПК України були грубо порушені Конституційні права підозрюваного;

2), у ході досудового розслідування кримінального провадження №0002524 від 07.12.2020 рокувбачається грубе порушення прав на захист ОСОБА_4 , яке полягало у неналежному повідомленні підозрюваного про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування;

3), прокурором ОСОБА_3 грубо порушено право на захист ОСОБА_4 , яке також полягало у ненаданні підозрюваному достатнього часу щодо доступу до матеріалів досудового розслідування;

4), упередженість процесуального керівника ОСОБА_3 вбачається і в діях прокурора щодо неналежного виконання ним вимог ст.290 КПК України (в частині послідовності прийняття процесуальних рішень).

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав свою заяву, навів обгрунтовані доводи та надав докази наявності побоювання щодо неупередженості прокурора ОСОБА_3 в данному кримінальному провадженні.

Захисник ОСОБА_5 підтримав заяву захисника ОСОБА_6 та вказав, що дійсно є обґрунтовані сумніви щодо неупередженості прокурора ОСОБА_3 в розгляді вказаного кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_4 погодився з думкою захисників, підтвердив обставини, зазначені в заяві та просив відвести прокурора ОСОБА_3 .

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про його відвід, зазначив, що усі посилання захисника щодо порушення конституційних та процесуальних прав підозрюваного є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. На думку прокурора, його бажають відвести, з однієї причин, це його добре знання кримінального провадження. Пояснив, що жодної зацікавленості у вказаному провадженні у нього не має, окрім, як доведення вини, зауважив, що підстав для відводу немає.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вважає, що заява захисника обвинуваченого про відвід прокурора, підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КПК України, прокурор не має права брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, членом сім`ї або близьким родичем сторони, заявника, потерпілого, цивільного позивача або цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому ж провадженні як слідчий суддя, суддя, захисник або представник, свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах кримінального провадження або існують інші обставини, які викликають обґрунтовані сумніви в його неупередженості.

Крім того, відповідно до ч.4 ст. 80 КПК України заява про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду. Подання заяви про відвід після початку судового розгляду допускається лише у випадках, якщо підстава для відводу стала відома після початку судового розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Згідно з ч. 3 ст. 81 КПК України, питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою суду.

З письмової заяви адвоката та особистих пояснень захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також документів, наданих в судовому засідані, вбачається, що у сторони захисту є обставини, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості вказаного прокурора.

Таким чином, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що підстав, передбачених ст. 77 КПК України, для відводу прокурора ОСОБА_3 під час судового розгляду встановлено не було, але існують інші обставини, які викликають у обвинуваченого сумніви в неупередженості прокурора, з огляду на наступне.

Так, згідно правових позицій, висловлених у рішеннях ЄСПЛ, який констатує в аналогічних випадках порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція), де зазначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. При цьому така інституція як «Суд» в розумінні практики ЄСПЛ має відноситься не тільки саме до суду, а і до інших державних органів в тому числі і прокуратури.

Згідно рішення ЄСПЛ по справі "Мироненко і Мартенко проти України", зокрема у п. 66, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" та "Веттштайн проти Швейцарії"). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства").

У п. 71 цього рішення ЄСПЛ зазначає, що ухвалою від 17 серпня 2000 року суддя Б. повернув кримінальну справу стосовно ОСОБА_7 на додаткове розслідування, висловивши думку, що зазначені вище підсудні і заявники вдалися до вимагання і цей факт не був розслідуваний правоохоронними органами. Такі формулювання в його ухвалі як, наприклад: "оскільки в їх діях вбачається співучасть в скоєнні більш тяжкого злочину - вимагання", могли викликати обґрунтовані побоювання, що у судді Б. уже сформувалася думка про вину заявників і що це може позначитися на його безсторонності в разі повторного направлення йому матеріалів цієї справи для розгляду. Отже, на думку ЄСПЛ, побоювання заявників щодо небезсторонності судді Б. можна вважати об`єктивно обґрунтованими.

У своєму рішенні по справі "Фельдман проти України" Європейський суд з прав людини порушенням ст. 6 Конвенції визнав незабезпечення суддею достатніх гарантій для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу його безсторонності (див. рішення у справі "Фельдман проти України", заяви N 76556/01 та 38779/04, рішення від 8 липня 2010 року, п. 97).

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначив, що по-перше, йдеться про суб`єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб`єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зайнятий з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об`єктивної безсторонності тісно пов`язанні між собою ("Пуллар проти Сполученого Королівства" і "Томанн проти Швейцарии", а також "Екедемі Трейдинг Лтд" та інші проти Греції" і "Дактарас проти Литви" та проти України). Суд, який розглядає справу має бути "безстороннім" і "незалежним" за ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і засад судочинства. Суддя звертає увагу й на ті зовнішні ознаки незалежності, що можуть стосуватись навіть гіпотетичної можливості впливу на Європейський суд іноді визнається достатнім, щоб поставити під сумнів незалежність суду (рішення у справах Белілос проти Швейцарії, Очолан проти Турції). При цьому Європейський суд застерігає, що навіть самі лише сумніви розсудливого спостерігача в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд (рішення у справах Ферантелі та Сантанджело проти Італії, Хаусчілдт проти Данії).

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод " кожен має право на справедливий розгляд його справи… незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків …".

Зовнішня незалежність не є прерогативою чи привілеєм наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки у сторони по справі виникла недовіра до прокурора, яка виражається в побоюваннях зацікавленості та упередженості по справі, суд вважає, що не забезпечивши при цьому достатні гарантії для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу безсторонності, неможливо досягти дієвості кримінального провадження, тому заява про відвід прокурора підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.77, 80, 81, 83 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Заяву захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 про відвід прокурора ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002524 від 07.12.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України, задовольнити.

Відвести прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 від участі в розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний суддею 04 жовтня 2021 року

Головуючий суддя: ОСОБА_1