Провадження № 1-кп/643/718/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2021 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Московського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001590 від 11.12.2017, яке надійшло від прокуратури Харківської області за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ірбіт, Свердловської області РФ, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, інваліда 3-ої групи загального захворювання, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

11.12.2017 о 06:50 годині, ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номер . НОМЕР_1 , на якому рухався по пр. Московському з боку майдану Захисників України в напрямку вул. Нікітіна в м. Харкові зі швидкістю 40 км/год.

Під час руху водій ОСОБА_6 , наближаючись на керованому автомобілі ВАЗ 2109» до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований в районі будинку 86 А пр. Московського м. Харкова, на який для перетину проїжджої частини вийшла пішохід ОСОБА_4 , не переконався у безпеці, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала дорогу по пішохідному переходу, з ліва на право по ходу руху автомобіля, чим грубо ворушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/332-А/17 від 03.05.2018, потерпіла ОСОБА_4 отримала гостру закриту черепну - мозкову травму із забієм скроневої і чолової долі головного мозку, пластинчатим внутрішньо - череповим (субдуральним) крововиливом, лінійний перелом потиличної кістки з переходом на основу черепа в області задньої черепної ямки, забійної рану потиличної області зліва; закритий перелом човноподібної кістки із подальшим розвиненням ложного суглобу правої кисті; закритий перелом латерального виростка великогомілкової кістки, лінійний перелом голівки малогомілкової кістки із внутрішньосуглобовим ушкодженням передньої хрестоподібної зв`язки із розвиненням посттравматичного синовіїту лівого колінного суглобу - дана сукупна травма відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 758/18 від 20.07.2018, в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав у повному обсязі та підтвердив обставини, час, місце, механізм вчинення ним злочину, як зазначено вище у вироку суду. При цьому показав, що 11.12.2017 приблизно 06:30 годині, він керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Коли він під`їхав до нерегульованого пішохідного переходу, в районі будинку 86 А пр. Московського м. Харкова, на нього вийшла потерпіла, яку він не побачив, оскільки був засліплений світлом фар зустрічного автомобіля. Після скоєння наїзду, він самостійно викликав швидку допомогу та поліцію. Потерпілу до лікарні забрала швидка допомога. Обвинувачений зазначив, що на час події перебував у тверезому стані, та у нього на той час діяла страховка. Після події, на протязі трьох днів він звернувся до страхової компанії.

Обвинувачений у суді зазначив про те, що він розумів, що скоїв злочин, та щиро розкаявся у його вчинені, причину скоєння ним злочину зазначив як з необережності.

ОСОБА_6 зазначив, що він у добровільному порядку сплачував батькам та знайомим потерпілої гроші в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй в наслідок ДТП. За весь час він перерахував батькам 73495 тисяч гривень, та 13000 тисяч гривень в рахунок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Потерпіла у суді підтримала покази обвинуваченого. Крім цього ОСОБА_4 зазначила, що вона у повному обсязі підтримує заявлені нею позовні вимоги. До страхової компанії вона зверталась, але отримала відмову. Крім цього, її батьки отримували гроші від обвинуваченого, які потім були сплачені за проведені операції, але підтвердження цього факту у неї відсутні, та їй особисто обвинувачений ніяких коштів не сплатив. Крім цього, їй не відомо яку суму сплатив ОСОБА_6 гр-ну ОСОБА_7 , оскількі вона цих грошей не отримувала.

За таких обставин справи, згідно положень ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_6 у скоєні ним кримінального правопорушення, та кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є неумисним тяжким злочином. Обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, є інвалідом 3-ої групи загального захворювання, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 07.2001 року перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: синдром залежності від алкоголю, має місце реєстрації за яким фактично мешкає, та характеризується задовільно.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду від 11.12.2017, у ОСОБА_6 ознак алкогольного сп`яніння не виявлено.

З досудової доповіді стосовно ОСОБА_6 , яка на вимогу суду була надана 11.02.2021 начальником Московського районного відділу філії Державної установи «Цент пробації» в Харківській області вбачається, що з урахуванням інформації, яка характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високу небезпеку суспільства ( у т.ч. окремих осіб). А також орган пробації вважає доцільним покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.3 ст.76 КК України.

При вирішенні питання про вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує його щире каяття, та часткове відшкодування у добровільному порядку спричиненої шкоди, визнає ці обставини, відповідно до ст.66 КК України, такими, що пом`якшують його покарання. Обставину, що обтяжує покарання останнього, яка передбачена ст. 67 КК України, судом не визнано.

Суд враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу винного, позицію потерпілої, якої до теперішнього часу у повному обсязі не відшкодовано завдану наслідками кримінального правопорушення шкоду, вона є інвалідом 3-ої групи загального захворювання, а також приймає до уваги доводи сторони обвинувачення та захисту.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції частини статті, за якою кваліфіковані його дії.

Водночас судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У п.п.20,21 постанови №14Пленуму ВерховногоСуду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23грудня 2005 року зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви, допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, а також обставини, які помякшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З урахуванням викладеного, та враховуючи дані про особу винного, а також те, що, відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого, не має за мету спричинити фізичні страждання або принизити людську гідність, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку на підставі ст. 75 КК України за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з позбавленням права керування транспортними засобами. Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_6 саме такого виду покарання. В силу положень ч. ч.1,3 ст. 76 КК України, суд звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2,4 ч.3 ст. 76 КК України.

В ході досудового розслідування та суду запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не обирався, клопотань до суду з цього питання не надходило.

Потерпіла ОСОБА_4 в своїй позовній заяві прохає суд стягнути на її користь з ОСОБА_6 спричинену в наслідок ДТП матеріальну шкоду у розмірі 50000 тисяч гривень, та моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 100000 тисяч гривень.

В суді потерпіла наполягала на заявлених позовних вимогах, які прохала суд задовольнити, зазначивши, що вона зверталась до страхової компанії, про відшкодування шкоди, але їй було відмовлено, про що суду не було надано цієї відмови. Окремих клопотань про призначення відповідної експертизи потерпіла суду не заявляла.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1167, ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Враховуючи надані докази, а саме оригінали розписок ОСОБА_8 - мати потерпілої, про отримання грошей від ОСОБА_6 на лікування ОСОБА_4 , та копії квитанцій Приват Банку про перерахування коштів на рахунок батька потерпілої, а саме в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 50000 тисяч гривень та моральної на суму 31 475 гривень, а також негативні наслідки ДТП, а саме з 04.06.2018 потерпілій встановлено третю групу інвалідності загального захворювання, про що свідчать матеріали кримінального провадження, суд вважає, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню. Суд, враховує сплачені у добровільному порядку кошти ОСОБА_6 на користь потерпілої в рахунок відшкодування спричиненої шкоди, тому стягує з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 68525 гривень.

Суд, вважає, що надана розписка гр-на ОСОБА_7 про отримання від ОСОБА_6 5000 тисяч гривень від 12.12.2017, не може бути належним доказом підтвердження факту надання зазначеної суми обвинуваченим в рахунок відшкодування спричиненої шкоди потерпілої в наслідок ДТП.

Відповідно до положень ч.4 ст. 174 КПК України суд вирішує питання про скасування арешту майна. Речові докази по справі відсутні.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів суд стягує з ОСОБА_6 в рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Згідно п.п. 1,2 ч.1, пп.2,4 ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Цивільний позов ОСОБА_4 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди суму у розмірі 68525 ( шістдесят вісім тисяч п`ятсот двісті п`ять) гривень. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування у розмірі 1144 (одну тисячу сто сорок чотири) гривні.

Арешт на майно, а саме: автомобіль «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2017, після набрання вироком законної сили - скасувати.

Речові докази: лазерний DVD диск, який долучений до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення ОСОБА_6 та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1