Єдиний унікальний номер 205/9421/20
Провадження №1-в/205/64/22
Єд.унік.№205/9421/20
У Х В А Л А

01 лютого 2022 року Ленінський районний суд

м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: адвоката ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, клопотання засудженого ОСОБА_5 про звернення судового рішення до виконання та завершення кримінальної справи 1-19/02,-

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про звернення судового рішення до виконання та завершення кримінальної справи 1-19/02, в якому просить: визнати зазначену кримінальну справу незавершеною у зв`язку з не надсиланням апеляційним судом Дніпропетровської області після набрання вироком законної сили і повернення справи з Верхового суду України розпорядження про виконання цього вироку від 15.04.2002 року та у зв`язку з не надсиланням копії вироку органу, на який покладено обов`язок виконати вирок в частині його засудження до довічного позбавлення волі (у зв`язку з незавершеною процедурою звернення вироку до виконання); визнати незавершеною кримінальну справу № 1-19/02 такою, що була передана до архіву суду передчасно, з порушенням встановленого порядку; закрити кримінальну справу №1-19/02 шляхом звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності звернення до виконання та виконання обвинувального вироку або шляхом заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, якщо суд визнає за неможливе застосувати давність щодо нього, та шляхом звернення до виконання одного з цих двох судових рішень; визнати, що органи державної влади та службові особи, під вартою яких він утримується і був позбавлений ними свободи, починаючи з 06.01.2002 року не мали в наявності відповідного судового рішення, рішення адміністративного органу, або іншого передбаченого законом документа, який надавав би їм право утримувати його під вартою і позбавляти свободи і визнати, що прокурор мав обов`язок його звільнити; звільнити його з-під варти у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України, для утримання його під вартою або обмеження в праві на вільне пересування в іншій спосіб під час провадження по справі № 1-19/02. Крім того, засуджений ОСОБА_5 просив визнати недостовірними та такими, що не мають юридичної сили процесуальних документів, копію вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року та копію ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2002 року, що долучені до матеріалів його особової справи. Мотивуючи свої вимоги, засуджений ОСОБА_5 посилається на чисельні, на його думку, порушення Інструкції з діловодства в судах та кримінально-процесуального законодавства України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 , а також захисник ОСОБА_4 , підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, а також перевіривши надані матеріали особової справи засудженого та дослідивши матеріали кримінальної справи №1-19/02 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів передбачених ст.ст.142 ч.2, 93 п. «а, г» (в редакції 1960 року), ст.263 ч.2 КК України (в редакції 2001 року), суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, ОСОБА_5 визнаний винуватим та засуджений за ст.93 п. «а», «г», 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), ст.263 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 23 липня 2002 року, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року залишено без змін.

Призначене покарання ОСОБА_5 відбуває в ДУ «Дніпровська ВК №89».

Відповідно до ст.6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Відповідно до ст.4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1-19/02 за обвинуваченням ОСОБА_5 , вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ст.93 п. «а, г», 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), 263 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, набрав законної сили 23 липня 2002 року.

Відповідно до супровідного листа від 12 серпня 2002 року (Т.3, а.с.337), Верховний Суд України направив начальнику слідчого ізолятора №3 м. Дніпропетровська три копії ухвали Судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 23 липня 2002 року по справі ОСОБА_5 , для виконання.

Відповідно до супровідного листа від 12 серпня 2002 року (Т.3, а.с.338), Верховний Суд України надіслав до апеляційного суду Дніпропетровської області кримінальну справу відносно ОСОБА_5 , для виконання.

Крім того, суд зазначає, що копія вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, а також копія ухвали Судової палати Верховного Суду України від 23 липня 2002 року були отримані засудженим ОСОБА_5 особисто, про що свідчать відповідні розписки (Т.3., а.с.311, 342).

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.80 КК України, визначені підстави для звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, а кримінальним процесуальним законом визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Так, ч.1 ст.80 КК України передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в певні строки, які залежать від тяжкості, виду і розміру призначеного судом покарання.

Відповідно до ч.5 ст.80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Виконання вироку це кінцевий етап правозастосовної кримінально-процесуальної діяльності, що підводить своєрідний підсумок усього механізму функціонування кримінальної юстиції держави. Стадія виконання вироку включає в себе наступну кримінально-процесуальну діяльність суду: звернення судових рішень до виконання; виконання судових рішень; вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень.

Звернення судового рішення до виконання це діяльність суду, яка полягає у видачі розпорядження про виконання судового рішення, що набрало законної сили, для того, щоб довести до відома уповноважених органів, яке саме рішення і які його положення підлягають виконанню.

Порядок та строки звернення судового рішення до виконання, регламентовано ст.404 КПК України (в редакції 1960 року), в якій зазначено, що вирок, який набрав законної сили, звертається до виконання не пізніше трьох діб з дня набрання ним законної сили, або повернення справи із апеляційної або касаційної інстанції; суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає його копію органу, на який покладено обов`язок його виконати.

Таким чином, системний аналіз кримінального та кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що звільнення від відбування покарання на підставі ст.80 КК України може мати місце тільки тоді, якщо у встановлені ст.80 КК України строки, вирок не було звернуто до виконання та як наслідок, вирок не був виконаний.

В той же час, як вбачається з матеріалів наданої особової справи засудженого ОСОБА_5 , вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, після набрання законної сили 23 липня 2002 року та звернення до виконання, на даний час виконується, оскільки призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого строку. Зазначені обставини свідчать про необґрунтованість клопотання засудженого ОСОБА_5 в частині звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності звернення до виконання та виконання обвинувального вироку.

Вирішуючи клопотання в частині звільнення від покарання шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, суд зазначає, що діюче законодавство України не передбачає можливості заміни засудженим до довічного позбавлення волі покарання на більш м`яке, в тому числі і на позбавлення волі на певний строк.

При цьому суд враховує, що у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

В той же час суд зауважує, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України та законодавства України про кримінальну відповідальність, дає підстави для висновку, що до компетенції місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура, а для звільнення від відбуття покарання на підставі ст.80 КК України, відсутні будь-які правові підстави.

Крім того, суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимог діючого законодавства та не можуть бути задоволені також клопотання засудженого ОСОБА_5 в частині визнання кримінальної справи незавершеною та такою, що передана до архіву передчасно, оскільки їх розгляд не передбачений чинним законодавством України, а також клопотання в частині звільнення його з-під варти.

Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_5 в частині визнання недостовірними та такими, що не мають юридичної сили процесуальних документів, а саме: копії вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року та копії ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2002 року, які долучені до матеріалів особової справи, суд зауважує, що зазначений вирок набрав законної сили, був предметом перегляду Верховним Судом України, копії зазначених процесуальних документів були вручені засудженому ОСОБА_5 , а також долучені до матеріалів його особової справи, у зв`язку з чим, на думку суду, відсутні законні підстави для визнання їх недостовірними та такими, що не мають юридичної сили процесуальних документів.

Безпідставними є також твердження засудженого ОСОБА_5 щодо не надсилання апеляційним судом Дніпропетровської області, після набрання вироком законної сили і повернення справи з Верхового суду України, розпорядження про виконання цього вироку від 15 квітня 2002 року, оскільки вирок та ухвала суду, що набрали законної сили є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

При цьому, суд зауважує, що Інструкція з діловодства у Верховному Суді АРК, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, затверджена наказом Міністра юстиції України від 13.03.1997 року №22/5, на яку посилається у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_5 , лише встановлює єдиний порядок документування діяльності суду, регламентує методику складання документів, порядок роботи з ними від моменту надходження до передачі їх в архів, обсяг компетенції працівників канцелярії, звернення до виконання вироків, рішень, ухвал, постанов; приймання, облік і збереження речових доказів, організацію архіву тощо, однак жодним чином не регламентує процедуру прийняття судових судових рішень та не встановлює критерії їх законності.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що законних підстав для задоволення клопотання засудженого не існує, оскільки вимоги ОСОБА_5 не ґрунтуються на законі, суд приходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 371, 372, 537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого засудженого ОСОБА_5 про звернення судового рішення до виконання та завершення кримінальної справи 1-19/02 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк, з моменту вручення копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1