Дата документу 26.08.2021 Справа № 334/585/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/186/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/585/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Пролетарськ Ростовської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15 серпня 2019 року близько 21 години 50 хвилин за попередньою змовою з невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, постукавши у вхідні двері до квартири АДРЕСА_3 , за місцем мешкання знайомого йому ОСОБА_9 , шляхом обману про необхідність надання останньому медичної допомоги, ввів в оману ОСОБА_10 , який добровільно відчинив двері, та проник до вищевказаної квартири.

Після чого, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з метою реалізації якого ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, перебуваючи за вищевказаною адресою, в той час, коли невстановлена в ході досудового розслідування особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, утримувала чоловіка потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_10 у іншій кімнаті, шляхом ривку, з шиї потерпілої, відкрито викрав золотий ланцюжок з хрестиком, 583 проби, загальною вагою 4,75 г, загальною вартістю 3243 грн. 08 коп., що їй належать, після чого ОСОБА_7 разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з місця вчиненого кримінального правопорушення втекли та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_11 матеріальний збиток на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений просив вирок змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про його особу, а саме, що він визнав свою провину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні цивільну дружину та малолітню дитину, страждає на хронічні захворювання, добровільно відшкодував спричинену шкоду, а також думку потерпілої, яка просила суд суворо його не карати. Крім того, просив застосувати ч.5 ст.72 КК та зарахувати йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням на 3 роки. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що суд належним чином не врахував, що окрім повного визнання вини, обставинами, що пом`якшують призначене ОСОБА_7 покарання, є також щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, яке полягало, зокрема, в участі обвинуваченого в слідчих діях в ході досудового розслідування та наданні детальних пояснень по суті вчиненого злочину. Крім того, заподіяна шкода в повному обсязі відшкодована потерпілій та остання просила суд не призначати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, жодних тяжких наслідків в результаті вчиненого злочину не настало.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, на спеціальних обліках у лікарів не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Також суд обґрунтовано врахував, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення аналогічного злочину, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Проте після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний тяжкий злочин.

Така поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення злочинів та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Частина 1 ст.69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст.66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Обставини, на які посилався обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.186 КК. Проте зазначені обставини, на переконання колегії суддів, жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність двох непогашених судимостей ОСОБА_7 і вчинення ним нового тяжкого злочину однозначно свідчать про неможливість призначення покарання нижче від найнижчої межі.

В апеляційній скарзі захисник вимагав на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Адже як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення злочинів та очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, а також з урахуванням наявності двох обтяжуючих покарання обставин, вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Призначене обвинуваченому судом покарання колегія суддів вважає пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційних скаргах не наведено.

Що стосується вимог обвинуваченого про зарахування йому на підставі ч.5 ст.72 КК (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) в строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то такі вимоги є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч.5 ст.72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч.1 ст.72 КК, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч.2 ст.4 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин у даній справі обвинуваченим було вчинено 15.08.2019 року, тобто під час дії ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №2046-VIII від 18.05.2017 року, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день. А тому в даному випадку підстави для застосування до обвинуваченого положень ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4