Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження 1-кс/711/1834/21
Справа № 711/6130/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року слідчий суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчої ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУ Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_3 , винесене в кримінальному провадженні №0000030 від 24.01.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190, ч.1,2 ст.204. ч.2.3 ст. 229 КК України про арешт майна,-

встановив:

СУ ГУ НП в Черкаській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000030 від 24.01.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190, ч.1,2 ст.204. ч.2.3 ст. 229 КК України.

З урахуванням зібраних в ході досудового розслідування доказів, З урахуванням зібраних в ході досудового розслідування доказів, 17.09.2021 повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 229 КК України.

24.09.2021 року від компанії Brown-Forman Finland, Ltd. надійшов цивільний позов щодо стягнення солідарно з підозрюваних ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на користь компанії Brown-Forman Finland, Ltd. матеріальної шкоди в розмірі 121785,93 грн., завданої в результаті незаконного використання торгівельної марки «Finlandia».

Постановою слідчого від 24.09.2021 року компанія Brown-Forman Finland, Ltd. визнана цивільним позивачем в кримінальному провадженні №0000030, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1, 2 ст. 204, ч. 2, 3 ст. 229 КК України.

Постановою слідчого від 24.09.2021 року підозрюваний ОСОБА_6 визнаний цивільним відповідачем в цьому ж кримінальному провадженні.

Частиною 2 статті 127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, зокрема, для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Пунктом 4 частини 2 ст. 170 КПК України, перебачено, що арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов),

Частиною 10 зазначеної статті передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи до уваги, зазначені вище положення ст. 170 КПК України, з метою забезпечення відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на майно ОСОБА_6 який зокрема підозрюється в причетності до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 251.

Слідча та прокурор в судовому засіданні клопотання підтримали, просили його задовольнити.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували. Також адвокат зазначив, що підозра ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 229 КК України є необґрунтованою.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Слідчий суддя вважає необґрунтованим твердження сторони захисту про те, що підозра є необгрунтованою, з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Словосполучення «обґрунтована підозра» передбачає наявність існування фактів або інформації, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин («Cebotari v. Moldova», п. 48). Термін «обґрунтована підозра» у скоєнні кримінального правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об?єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, тлумачення поняття «обґрунтованості» залежить від усіх обставин справи (рішення від 22.10.1997 у справі «Ердагоз проти Туреччини», № 21890/93, §51; рішення від 30.08.1990 у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», серія A № 182, § 32).

Більш того, виходячи з поняття «обґрунтована підозра», наведеного в п.175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін обґрунтована підозра означає, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігач, що особа про яку йдеться могла вчинити правопорушення. Факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії кримінального розслідування для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення (Мюррей проти Сполученого Королівства), а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.98 р. у справі "Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства" наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

У даному кримінальному провадженні, зв`язок підозрюваного з вчиненими кримінальними правопорушеннями підтверджується наявними доказами, сукупність яких дають підстави вважати, що причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення , є обґрунтованою.

Так, частитною1 статті 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Частиною ч. 10 ст. 170 КПК України визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно.

Як зазначено в п.6 розділу 2.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року, метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні.

Враховуючи зазначену мету арешту майна, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або ж, якщо метою арешту майна є забезпечення конфіскації, то вартість арештованого майна має узгоджуватись із санкцією статті, яка передбачає покарання за злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа.

У п.п. 4,6 ч. 2 ст. 173 КПК України вказано, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу). У положеннях п.4 цієї ж статті йдеться про те, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд, застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосовувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи. На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту. Держава гарантує право громадянина на забезпеченням забезпечення проведення ефективного досудового розслідування. Таким чином, тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер, відтак перераховані основоположні суспільні інтереси, переважають принцип мирного володіння майном.

Слідчий суддя, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення спеціальних досліджень, ризик знищення майна, є достатніми умовами для застосування щодо цього рухомого майна спів розмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.

В судовому засіданні встановлено, що 17.09.2021 року ОСОБА_13 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 229 КК України.

24.09.2021 року від компанії Brown-Forman Finland, Ltd. надійшов цивільний позов щодо стягнення солідарно з підозрюваних ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на користь компанії Brown-Forman Finland, Ltd. матеріальної шкоди в розмірі 121785,93 грн., завданої в результаті незаконного використання торгівельної марки «Finlandia».

Постановою слідчого від 24.09.2021 року компанія Brown-Forman Finland, Ltd. визнана цивільним позивачем в кримінальному провадженні №0000030, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1, 2 ст. 204, ч. 2, 3 ст. 229 КК України.

Постановою слідчого від 24.09.2021 року підозрюваний ОСОБА_6 визнаний цивільним відповідачем в цьому ж кримінальному провадженні.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 251.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), необхідно накласти арешт на житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 251, який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , встановивши заборону на його відчуження.

Слідчим суддею враховується те, що обраний захід забезпечення кримінального провадження, як заборона на відчуження (продаж, дарування, передавання в користування третім особам), є найменш обтяжливим способом арешту.

Відповідно до ст. 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Керуючись ст. ст. 40, 113, 117, 131, 132, 170, 171, 309 КПК України, -

ухвалив:

Клопотання задовольнити.

З метою забезпечення цивільного позову, накласти арешт на на житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 251, який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), встановивши заборону на його відчуження, встановивши заборону на його відчуження.

Копію ухвали направити слідчому, в провадженні якого знаходиться справа, прокурору, володільцю майна.

Ухвала підлягає до негайного виконання, але може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду в порядку, визначеному КПК України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1