Справа № 161/8599/18 Провадження №11-кп/802/87/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.358 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новокалманка Усть-Калманського району Алтайського краю Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною вищою освітою, одруженого, на утриманні перебуває малолітня дитина - донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, раніше не судимого,

визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.358 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Скасовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 17 грудня 2014 року близько 13 год. на підставі реєстраційного посвідчення №49 від 01.04.2002 року та свідоцтва про право заняття нотаріальною діяльністю, яке зареєстровано в журналі реєстрації виданих свідоцтв про право заняття нотаріальною діяльністю за №4278, здійсненого в Міністерстві Юстиції України, являючись приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, відповідно до Закону України від 02.09.1993 року №3425-ХІІ "Про нотаріат", будучи наділеним повноваженнями складати угоди і заяви, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз`яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, тобто являючись особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, діючи умисно, за попередньою змовою із невстановленою на даний час досудовим розслідуванням особою, в порушення вимог ст. 43 Закону України "Про нотаріат", у приміщенні контори за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем здійснення нотаріальної діяльності, склав завідомо підроблений офіційний документ у визначеній Законом формі, який містить передбачені законом реквізити, а саме: договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року, використовуючи при цьому спеціальні бланки нотаріальних дій серії НАК 430523 та НАК 430524, який в подальшому незаконно посвідчив власним підписом, скріпив печаткою приватного нотаріуса та видав ОСОБА_12 .

Зокрема, ОСОБА_7 , за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у вказаному місці та у вказаний час, умисно вніс у вказаний договір завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_13 17 грудня 2014 року нібито відчужила на користь ОСОБА_12 кв. АДРЕСА_3 , а остання взамін цього зобов`язувалася забезпечувати ОСОБА_13 утриманням та доглядом довічно, що фактично не відповідало дійсності, оскільки ОСОБА_13 вказаний договір не укладала та не підписувала, до нотаріуса ОСОБА_7 не зверталась, відповідно вищевказані умови договору не відповідали внутрішній волі останньої.

У подальшому, на підставі вказаного договору довічного утримання від 17 грудня 2014 року, в цей же день право господарського відання на кв. АДРЕСА_3 було зареєстровано на ОСОБА_12 , про що нотаріусом ОСОБА_7 внесено запис №8110526 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою ст.203 ЦК України.

Із змісту ст.203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, договір довічного утримання від 17.12.2014 року, підписаний невстановленою досудовим розслідуванням особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій від імені ОСОБА_13 , остання самостійно не підписувала такий договір, а тому на підставі ст.49 Закону України "Про нотаріат" приватний нотаріус ОСОБА_7 повинен був відмовити у посвідченні та видачі такого договору ОСОБА_12 .

З вищевказаних підстав, 19 травня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду, яке набуло законної сили, вказаний договір довічного утримання від 17.12.2014 року, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , що посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №760 визнано недійсним.

Крім цього, він же, діючи повторно, умисно протиправно, 02 лютого 2017 року о 15 год. 37 хв., на підставі реєстраційного посвідчення №49 від 01.04.2002 року та свідоцтва про право заняття нотаріальною діяльністю, яке зареєстровано в журналі реєстрації, виданих свідоцтв про право заняття нотаріальною діяльністю за №4278, здійсненого в Міністерстві Юстиції України, являючись приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, відповідно до Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425 - XII "Про нотаріат", будучи наділеним повноваженнями складати угоди і заяви, виготовляти копії документів та виписки з них, а також давати роз`яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, тобто являючись особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, діючи за попередньою змовою із невстановленою на даний час досудовим розслідуванням особою, в порушення вимог ст. 43 Закону України "Про нотаріат", склав та видав завідомо підроблений офіційний документ у визначеній Законом формі, який містить передбачені законом реквізити, а саме: довіреність від 02 лютого 2017 року, використовуючи при цьому спеціальний бланк нотаріальних дій серії НВА 791097, який в подальшому незаконно посвідчив своїм підписом, скріпив печаткою приватного нотаріуса та видав ОСОБА_14 .

Зокрема, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, у вказаному місці, та у вказаний час, умисно вніс у вказану довіреність завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_15 02 лютого 2017 року нібито уповноважує ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , безоплатно бути її представниками в підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в тому числі, органах Державтоінспекції України, Національної поліції у відповідних органах надання сервісних послуг, органах нотаріату при вирішенні питань, пов`язаних з продажем чи обміном, за ціну та на умовах на розсуд представника, належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 2014 року Центр ДАІ 0701, автомобіля марки "Renault" моделі "Scenic", 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що фактично не відповідало дійсності, оскільки ОСОБА_17 вказану довіреність не мала наміру надавати та не підписувала її, а тому вищевказані умови довіреності не відповідали внутрішній волі останньої.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_14 04 лютого 2017 року у територіальному сервісному центрі МВС 0741 у Волинській області здійснив продаж та перереєстрацію прав на автомобіль "Renault" моделі "Scenic", 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 на користь ОСОБА_16 .

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою ст.203 ЦК України.

Із змісту ст.203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, довіреність від 02.02.2017 року, на бланку серії НВА 791097, ОСОБА_15 самостійно не підписувала, а тому на підставі ст.49 Закону України "Про нотаріат" приватний нотаріус ОСОБА_7 повинен був відмовити у посвідченні та видачі такої довіреності.

Вищевказані умисні дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано, як два окремі епізоди вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.358 КК України, які виразились у складанні та видачі особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, завідомо підробленого офіційного документа, який надає права, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, у тому числі, повторно.

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор зазначає про незаконність оскаржуваного вироку через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення лише на ні підставі показань самого обвинуваченого і свідка ОСОБА_12 , та послався вибірково на окремі докази, обставини вчинення кримінального правопорушення, не надавши при цьому відповідної оцінки дослідженим в судовому засіданні доказам, не співставивши їх з точки зору взаємозв`язку. Крім того, судом зроблено висновки, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Суд неправильно оцінивши обставини кримінального провадження, не надав оцінку показанням свідків, і їх показання в судовому рішенні виклав формально та неповно. Вказує про те, що обвинувачений в судовому засіданні при наданні показань взагалі не вказував про будь-які пошкодження ОСОБА_13 у зв`язку з чим вона підписувала договір довічного утримання лівою рукою. Про дану обставину не вказували також свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які в силу своїх професійних обов`язків безпосередньо спілкувалися з ОСОБА_13 . Не взято до уваги судом також були і розбіжності в показаннях цих свідків про відвідування ОСОБА_13 , а також про можливість пересування останньої, що свідчить про можливу їх недостовірність. Крім того, залишились поза увагою суду показання потерпілої ОСОБА_9 про те, що її мати ОСОБА_20 доглядала (провідувала, прибирала квартиру, готувала їжу) за померлою ОСОБА_13 , проте, ані вона ані її мати жодного разу не бачили в квартирі ОСОБА_12 , а також не володіли жодними відомостями про те, що остання доглядала за ОСОБА_13 .

Проігноровано судом було і показання потерпілої ОСОБА_15 про те, що вона нікому не надавала свій паспорт і не втрачала його, що унеможливлює факт звернення невстановленої особи до ОСОБА_7 з оригіналом паспорта цієї потерпілої.

Місцевим судом проігноровано було факт свідомого порушенням обвинуваченим порядку вчинення нотаріальних дій, що в свою чергу свідчить про явний злочинний умисел на вчинення злочинів.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано критично віднісся до показань експерта ОСОБА_21 , яка на думку суду не змогла пояснити причини не проведення експертами Львівського НДІСЕ повторної почеркознавчої експертизи. Цей експерт суду показала, що незважаючи на вік людини, її положення в момент підписання документу, а також зміну пишучої руки, почерк конкретної особи зберігає індивідуальні ознаки письма. Навіть при наявності хвороби, яка може впливати на почерк, зберігається комплекс спільних ознак, за якими є можливість ідентифікувати почерк людини.

Вказує про те, що вищенаведені докази не було взято до уваги судом та не надано їм оцінку в судовому рішенні. Вважає, що встановлені фактичні дані у своїй сукупності з іншими доказами є достатніми для переконання в тому, що ОСОБА_7 умисно та протиправно склав та видав завідомо підроблені офіційні документи, і відповідно спростовують висновки суду про те, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні злочинів.

Крім того, зазначає і про те, що суду першої інстанції не дотримався законодавства при визнанні недопустимим в якості доказу висновку експерта №728 від 05.10.2015 року з підстав порушення порядку зберігання доказів, а саме - документів зі зразками почерку ОСОБА_13 .

Посилаючись на вищенаведені обставини, прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки. Просить також під час апеляційного розгляду повторно дослідити в якості доказів висновок почеркознавчої експертизи №728 від 05.10.2015 року, допитати потерпілих, свідків та експерта.

- потерпіла ОСОБА_9 вказує про незаконність оскаржуваного судового рішення через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповне з`ясування судом обставин провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Зазначає, що показання обвинуваченого мають суттєві суперечності з його показами наданими ним в різний час, та розбіжності з показами інших свідків, на що суду не звернув увагу. Крім того, суд першої інстанції повинен був ставитись критично до показів свідка ОСОБА_12 , оскільки саме вона була безпосереднім вигодонабувачем за договором довічного утримання, однак цього зроблено не було. Цей свідок також надавала різні покази щодо необхідності догляду на ОСОБА_13 та щодо наявності в останньої родичів. Покази цього свідка, які були надані в суді різняться з показами, які вона надавала на досудовому слідстві.

Покази ОСОБА_9 в тій частині, що ОСОБА_13 не могла підписати договір довічного утримання, суд першої інстанції відкинув як припущення незважаючи на те, що вони підтверджені висновком експерта-почеркознавця, який зазначив, що ОСОБА_13 такий договір не підписувала. Вважає, що місцевий суд в порушення вимог КПК України визнав недопустимим в якості доказу висновок почеркознавчої експертизи №728 від 05.10.2015 року. Крім того, не відповідало положенням КПК України і призначення повторної експертизи з цього приводу, що відповідно є істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

Вказує і про те, що місцевий суд взагалі залишив поза увагою досліджений в суді лист від 16.06.2017 року ГТУЮ у Волинській області щодо перевірки обставин посвідчення нотаріусом ОСОБА_7 договору довічного утримання, де було зазначено, що ОСОБА_7 у відповідності до положень ст.54 Закону України "Про нотаріат" взагалі не мав права посвідчувати цей договір.

Посилаючись на зазначені обставини, потерпіла просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, який ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.385 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, потерпілу і її представника, які підтримали подані ними апеляції в повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які вважали скарги безпідставними та просили залишити без їх задоволення, а оскаржуване судове рішення, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 року в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що надані стороною обвинувачення докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні, не доводять поза розумним сумнівом того, що були вчинені кримінальні правопорушення (два епізоди), передбачені ч.3 ст.358 КК України, в яких він обвинувачується.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 , навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.11 (остаточне 17.06.11) в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні своєї вини у пред`явлених йому обвинуваченнях не визнавав і, при цьому, вказував, що стороною обвинувачення не було надано достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності свідчили б про його винуватість в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

По епізоду посвідчення договору довічного утримання від 17.12.2014 року обвинувачений показав, що не пам`ятає день та час, проте пам`ятає факт того, що до нього у нотаріальну контору звернулася особа жіночої статі на ім`я ОСОБА_22 , на той час йому незнайома, з приводу посвідчення такого договору. Він їй надав консультацію про те, які необхідні для посвідчення договору документи, і при цьому, вона обумовлювалось, що договір буде укладатись за місцем проживання ОСОБА_13 , оскільки остання в даний час є прикута до ліжка (лежача). В обумовлений час, він прибув на виклик у квартиру ОСОБА_13 , описуючи детально обстановку в квартирі, показав, що остання знаходилась в лежачому положенні, а договір вона підписувала лівою рукою. При цьому, до підписання нею даного договору, він роз`яснив їй наслідки укладення такого договору і остання, усвідомлюючи наслідки та висловлюючи свою волю, висловила добровільно своє бажання аби право власності на квартиру, яка їй належала на праві власності перейшло до ОСОБА_12 , яка взамін, буде опікуватися нею, тому будь яких сумнівів у тому, що вона не розуміє значення своїх дій у нього не було. Ствердив, що у змову будь з ким з приводу незаконності даної дії, він не вступав.

По епізоду посвідчення довіреності від 02.02.2017 року щодо транспортного засобу обвинувачений показав, що не пригадує день та час, однак не оспорює, що саме, в зазначений в обвинувальному акті, день та час, дійсно посвідчував підпис на довіреності. Оскільки така нотаріальна дія як посвідчення довіреності вчиняється дуже часто, а особи, які звертаються йому були не знайомі, тому він і не пам`ятає сам факт посвідчення саме цієї довіреності. Швидше за все це було так, що до нього звернулась жінка, яка надала паспорт на прізвище ОСОБА_15 та висловила бажання посвідчити довіреність на ім`я її чоловіка ОСОБА_14 щодо можливості розпорядження автомобілем, який належав довірительці на праві власності та був спільним майном подружжя. Встановивши особу за паспортом та за відсутності будь яких сумнівів того, що паспорт належить цій особі, яка звернулася до нього, він вчиняє нотаріальну дію. Будь-яких виключень не буває, а тому і в даному випадку не могло бути інакше. При цьому додав, що при вчиненні такої нотаріальної дії, він робить копію паспорта та ідентифікаційного коду, які долучає до документів нотаріальної справи, перевіряє, чи паспорт не рахується втраченим та оформляє довіреність. Будь-яких незаконних дій при посвідченні такої довіреності не вчинив, і у змову щодо її незаконності, ні з ким не вступав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_7 стороною обвинувачення обґрунтовувалась показаннями потерпілих, свідків та письмовими доказами, які досліджувались судом безпосередньо в судовому засіданні.

Так, по епізоду посвідчення договору довічного утримання від 17.12.2014 року судом було досліджено:

Показання потерпілої (свідка) ОСОБА_9 , яка суду показала, що покійна ОСОБА_13 є їхньою тіткою. Вона проживала одиноко і, служби соціального захисту здійснювали догляд за нею. Її матір ОСОБА_20 відвідувала тітку ОСОБА_13 , вони підтримували родинні відносини. В грудні соціальні служби оформили ОСОБА_13 в лікарню (хоспіс), оскільки в неї погіршився стан здоров`я, де вона незадовго й померла. На її думку, соціальні служби підозріло швидко хотіли тітку похоронити. Проте, вона, знаючи волю тітки з приводу її поховання, мала намір здійснити церемонію поховання, як того бажала тітка, запросивши подруг, родичів, сусідів тітки, проте не змогла знайти зошит, де були записані їхні контактні дані. ОСОБА_13 була похоронена ж на наступний день. ОСОБА_13 ще за життя склала заповіт на квартиру на ім`я її мами ОСОБА_20 та племінницю. Про ОСОБА_12 тітка матері нічого не повідомляла, як і не повідомляла про те, що має намір переписати квартиру на будь-яку іншу особу. Мама відвідувала тітку приблизно разів три на тиждень. Про те, що квартира переписана, дізналися за пару днів до закінчення 6 - місячного строку для прийняття спадщини, а саме коли побачили, що з квартири тітки виносять речі. Після цього їм стало відомо про існування договору довічного утримання, який нібито підписувала тітка. Однак вважає, що тітка такого договору не підписувала, що й встановлено висновком експертизи, і крім того договір визнано недійсним в судовому порядку.

Показання свідка ОСОБА_12 , яка надала покази про те, що ОСОБА_13 проживала одна, родичі нею не опікувались, і вона за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавали працівники соціального захисту. Одного разу ОСОБА_18 , з якою вони були раніше знайомі через те, що вона прибирала квартиру після ремонту на одній площадці із квартирою ОСОБА_23 , де вони і познайомились, запропонувала їй піти з нею до бабусі, яка шукає людину для догляду, на що вона погодилась. Приблизно влітку 2014 року вони прийшли додому до ОСОБА_13 і, остання запропонувала їй здійснювати піклування за нею, яке мало полягати у тому, щоб вона приходила і спілкувалася з нею, як такого догляду від неї вона не потребувала, так як працівники соціальної служби їй забезпечували належний догляд, вона потребувала лише спілкування. Крім того, ОСОБА_13 просила її на випадок смерті, аби вона її похоронила. Також ОСОБА_13 їй повідомляла, що родичів у неї немає. Після цього, вона ОСОБА_13 надавала допомогу у вигляді відповідного догляду, спілкувалася з нею та купувала продукти харчування. ОСОБА_13 сама ініціювала укладення договору довічного утримання, в зв`язку з чим, попросила її, щоб вона звернулася до нотаріуса з метою укладення та посвідчення такого договору, що нею і було зроблено, виконавши доручення останньої. Вона звернулася в нотаріальну контору нотаріуса ОСОБА_7 , з яким раніше знайома не була та якому повідомила про бажання ОСОБА_13 укласти договір довічного утримання, а також, те, що остання за станом здоров`я є лежачою, в зв`язку з чим було узгоджено, що нотаріальна дія буде посвідчуватись за місцем проживання ОСОБА_13 . В обумовлений час, нотаріус ОСОБА_7 приїхав до ОСОБА_13 та спілкувався з останньою. Після цього, нотаріус підготував договір та приїхав знову ж до ОСОБА_13 для його підписання. Договір був прочитаний і підписаний кожним, зокрема, ОСОБА_13 підписувала договір лівою рукою, оскільки права була перемотана. Договір ОСОБА_13 підписувала в її присутності.

Показання свідка ОСОБА_18 (начальник управління соціального захисту в час посвідчення договору), яка показала, що ОСОБА_13 проживала одна і, сама висловила бажання про підшукання людини, яка б за нею доглядала. Саме вона запропонувала кандидатуру ОСОБА_12 . Зі слів ОСОБА_13 їй було відомо, що родичів в останньої немає.

Показання свідка ОСОБА_19 , яка суду показала, що покійна ОСОБА_13 була її підопічною десь 20 років. Вона її обслуговувала як соціальний працівник, готувала їжу, здійснювала прання одягу та інших речей, купувала продукти харчування та допомагала їй приймати ванну. ОСОБА_13 повідомляла їй, що родичів у неї взагалі немає. За весь час коли вона приходила до ОСОБА_13 , а це п`ять днів на тиждень, вона жодного разу будь-кого з родичів не бачила. Проте, останнім часом помітила, що коли провідувала ОСОБА_13 після вихідних, то у неї була приготовлена їжа, однак хто готував, вона ( ОСОБА_24 ) не повідомляла. В грудні 2014 року у ОСОБА_13 погіршився стан здоров`я і вона майже не піднімалась з ліжка, у зв`язку з чим в неї стали з`являтися "пролежні", а тому ОСОБА_18 відправила її в лікарню. При цьому, вона підтвердили те, що родичі не цікавились ОСОБА_13 та не здійснювали догляд за нею хоча остання дійсно потребувала цього.

Висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області ОСОБА_21 №728 від 05.10.2015 року відповідно до висновків якого, встановити чи однією особою виконаний рукописний запис в журналі реєстру вчинення нотаріальних дій за 2014 рік під №760, рукописний запис " ОСОБА_13 " під змістом п.5.2 договору довічного утримання від 17.12.2014 року, рукописний запис " ОСОБА_13 " в заяві від 17.12.2014 року на ім`я приватного нотаріуса ОСОБА_7 , не виявилось можливим. Рукописний запис " ОСОБА_25 " договору довічного утримання від 17.12.2014 року, виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою. Рукописний запис " ОСОБА_25 " заяви ОСОБА_13 від 17.12.2014 року на ім`я приватного нотаріуса ОСОБА_7 , виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою. Рукописний запис "Пархомчук" в рядку під №760 Журналу реєстру вчинення нотаріальних дій за 2014 рік, виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою.

Суд першої інстанції оцінивши показання самого обвинуваченого та вищевказаних свідків в частині за цим епізодом, прийшов до висновку, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 в частині обставин підписання договору довічного утримання об`єктивно узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , а показання останньої в свою чергу, - з показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , і з цим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду. Тобто, наданими показаннями не підтверджуються будь-які протиправні дії ОСОБА_7 , які вказували б на складення та посвідчення ним, як нотаріусом завідомо підробленого офіційного документа.

Повністю погоджується апеляційний суд і з тим, що місцевий суд не взяв до уваги показань потерпілої ОСОБА_9 в тій частині, що ОСОБА_13 не підписувала договір довічного утримання, оскільки вони дійсно ґрунтуються на припущеннях. Так, ОСОБА_9 вважала, що ОСОБА_13 договору не підписувала з посиланням на судове рішення та висновок експерта №728, який судом був визнаний недопустимим доказом.

Перевіривши мотиви місцевого суду з приводу визнання цього ж висновку експерта №728 від 05.10.2015 року недопустимим доказом, апеляційний суд вважає їх цілком правильними виходячи з наступного.

Доказами в кримінальному провадженні згідно із положеннями ст.84 КПК України є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 ст.86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч.2 ст.84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК України мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК України порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

При цьому, за положеннями ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Недоступний доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.86 КПК України).

Судом вірно було встановлено, що під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, слідчим призначалась судова-почеркознавча експертиза, виконання якої доручено Науково-дослідному експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області. При цьому, для проведення експертизи були використані зразки почерку та підпису покійної ОСОБА_13 , що містилися в документах, які надані потерпілою.

З приводу правомірності дій органу досудового розслідування і, зокрема, слідчого щодо збирання доказів, які були використані для проведення вищевказаної експертизи у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд зазначає наступне.

У частині 1 ст.93 КПК України передбачено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, підприємств, установ, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України (ч.2 ст.93 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення, тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження в матеріалах кримінального провадження і може бути видана його копія стороні провадження (ч. 3 ст.100 КПК України).

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства, а також встановлені обставини провадження, апеляційний суд повністю погоджується з мотивами місцевого суду про те, що документи на яких містилися почерк та підписи покійної ОСОБА_13 не були долучені органом досудового розслідування до матеріалів кримінального провадження у процесуальний спосіб, передбачений статтями 93 та 100 КПК України, а тому суд дійсно позбавлений можливості перевірити процесуальний порядок отримання даних документів для проведення експертизи у спосіб передбачений кримінальним процесуальним законом щодо збирання доказів, а відповідно і їх достовірність.

Вищенаведене відповідно до положень ст.ст.86, 87 КПК України тягне за собою визнання документів на яких містилися почерк та підписи покійної ОСОБА_13 недопустимими в якості доказів.

При цьому, за положеннями ч.5 ст.101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом не допустимими.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд вважає цілком правильним визнання недопустимим доказом висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області ОСОБА_21 №728 від 05.10.2015 року, на який сторона обвинувачення посилалася в якості одного із доказів винуватості обвинуваченого.

Встановлено і те, що судовим рішенням було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу на предмет належності підпису та почерку на документах ОСОБА_13 , проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На експертизу надані документи, які представник потерпілої надав суду і, які були предметом експертного дослідження експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області, а також, поставлені ідентичні питання, що і при призначенні попередньої експертизи, зокрема, чи підписувала ОСОБА_13 договір довічного утримання від 17.12.2014 року.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, експерти не змогли надати висновок на поставлені їм судом запитання у зв`язку з відсутністю достатніх зразків почерку ОСОБА_13 , і це при тому, що їм неодноразово направлялись судові рішення про експертизу, а сторона обвинувачення в свою чергу вживала заходів для збирання додаткових зразків почерку та підпису ОСОБА_13 .

Будь-яких інших доказів на доведення винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за вищезгаданим епізодом, стороною обвинувачення надано не було.

При цьому, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції поклав в основу вироку в якості показань обвинуваченого те, що ОСОБА_13 підписувала договір лівою рукою, хоча таких обставин суду він не повідомляв, на увагу суду не заслуговують, оскільки повністю спростовуються звукозаписом судового засідання за 16.04.2019 року.

Крім того, твердження потерпілої ОСОБА_9 про те, що суд її покази в тій частині, що ОСОБА_13 не могла підписати договір довічного утримання, відкинув як припущення незважаючи на те, що вони підтверджені висновком почеркознавчої експертизи №728 від 05.10.2015 року, судом до уваги не приймаються, так як такий висновок судом визнано недопустимим доказом з підстав, які наведені вище, а повторна експертиза з цього приводу, на поставлені аналогічні першій запитання, відповіді не надала.

Не вбачає апеляційний суд і будь-яких допущених порушень кримінального процесуального закону при призначенні повторної експертизи, як про це вказує сторона обвинувачення, оскільки вона призначена у відповідності до положень ст.332 КПК України.

Крім того, посилання сторони обвинувачення на не дослідження судом листа ГТУЮ у Волинській області від 16.06.2017 року щодо перевірки обставин посвідчення нотаріусом ОСОБА_7 договору довічного утримання, в даному випадку з урахуванням встановлених обставин кримінального провадження, будь-якого правового значення немає.

По епізоду посвідчення довіреності від 02.02.2017 року щодо транспортного засобу - автомобіля марки "Renault" моделі "Scenic", 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , судом окрім показань обвинуваченого, було досліджено:

Показання потерпілої ОСОБА_15 , яка суду показала, що її чоловік ОСОБА_14 без її волі переоформив автомобіль, право власності на який було зареєстроване за нею. В даний час шлюб між ними розірвано та здійснюються поділ майно подружжя. Транспортний засіб знаходиться на відповідальному зберіганні у колишнього чоловіка ОСОБА_14 , оскільки він його їй не повернув. Показала і про те, що автомобіль придбавався в шлюбі, однак за її особисті кошти від продажу її ж квартири. В шлюбі вони користувались автомобілем разом, проте після розірвання шлюбу чоловік автомобіль забрав і не повернув. Вказала, що паспорт вона не губила та нікому не передавала. У день посвідчення довіреності на автомобіль, вона знаходилась за межами області і, яким чином ця довіреність могла бути посвідчена, їй не відомо. Вказала, що довіреність не видавала, не підписувала і до нотаріуса ОСОБА_7 не зверталася з приводу цього питання.

Показання свідка ОСОБА_14 , який суду надав показання про те, що після розірвання шлюбу дружина ОСОБА_15 намагалась відчужити (продати) спільний автомобіль аби розподілити кошти. Після невдалих спроб, вона принесла йому на роботу доручення та повідомила щоб продажем автомобіля займався він. Передала лише довіреність, оскільки технічний паспорт на автомобіль, як вона повідомила, втратила. Він даний автомобіль перереєстрував на свого кума. Половину коштів за даний автомобіль пропонував повернути дружині, однак остання уже відмовилась і вимагала повернення автомобіля.

Висновок експертизи Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області №262 від 13.09.2017 року, яку проведено експертом ОСОБА_26 відповідно до якого, підпис на довіреності виконаний не ОСОБА_15 , а іншою особою.

З приводу вказаного епізоду обвинувачений ОСОБА_7 , окрім іншого показав, що він не виключає ймовірність того, що замість ОСОБА_15 могла звернутися до нього як нотаріуса інша особа, яка зовні була схожа з особою на фото в паспорті, який був наданий йому. Водночас зауважив, що він не є експертом, а коли особа надає паспорт, яка ззовні схожа на фото у ньому, та при перевірці обставин щодо втрати паспорта, яку він проводить, цей документ в базі як втрачений не значиться, то у нього як нотаріуса, відсутні підставі відмовити у вчиненні такої нотаріальної дії як посвідчення довіреності на транспортний засіб.

Фактично такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 , як правильно вказав суд першої інстанції, підтверджуються тим, що в матеріалах нотаріальної справи містяться копія паспорта громадянки України ОСОБА_15 та ідентифікаційного коду, які ним, як він показав, зроблені із оригіналів наданих документів перед посвідченням довіреності.

В суді першої інстанції обвинувачення за даним епізодом не знайшло свого об`єктивного підтвердження, оскільки сторона обвинувачення не довела наявність умислу в діях ОСОБА_7 та не надала будь-яких доказів, що він діяв з умислом, і з цим повністю погоджується апеляційний суд.

Обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, вчинення якого інкримінується ОСОБА_7 , є прямий умисел. При цьому, суб`єктивна сторона злочину характеризується виключно прямим умислом.

Відповідно до положень ч.2 ст.24 КК України, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Вищевказаним висновком №262 від 13.09.2017 року дійсно встановлено той факт, що потерпіла ОСОБА_15 не підписувала довіреності від 02.02.2017 року на транспортний засіб, проте, як правильно зазначив місцевий суд і з цим, повністю погоджується колегія суддів, даний доказ не підтверджує прямого умислу в діях ОСОБА_7 , який є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду в цій частині.

При цьому, твердження прокурора про те, що судом проігноровано показання потерпілої ОСОБА_15 в тій частині, що вона нікому не надавала свій паспорт і не втрачала його, що на його думку, унеможливлює факт звернення невстановленої особи до ОСОБА_7 з оригіналом паспорта цієї потерпілої, судом до уваги не приймається, оскільки прямого умислу в діях обвинуваченого на підставі доказів, на яких ґрунтувалось обвинувачення, встановлено не було.

Доводи сторони обвинувачення про ненадання належної оцінки доказам у кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

Крім того, посилання сторони обвинувачення на неповноту судового розгляду, на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, також не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції у передбаченому законом порядку вирішені питання, які передбачені ст.368 КПК України, а також досліджені та оцінені усі обставини (докази) в розумінні ст.94 КПК України, які мають значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Не було місцевим судом допущено й істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як про це вказує прокурор та потерпіла, оскільки апеляційним судом не встановлено будь-яких порушень вимог КПК України, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, доводи прокурора та потерпілої, які викладені в апеляційній скарзі, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при ухваленні вироку.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом того, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України (два епізоди), у яких обвинувачується ОСОБА_7 , а тому правильно визнав його невинуватим та виправдав на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

При цьому, на переконання апеляційного суду доводи прокурора про необхідність повторного дослідження доказів апеляційним судом не ґрунтується на законі.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

А відтак, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

Таким чином, на думку апеляційного суду, місцевий суд вірно встановив, що у кримінальному провадженні не наведено доказів, які б підтверджували вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України (два епізоди), у яких обвинувачується ОСОБА_7 .

Колегія суддів оцінює покликання прокурора та потерпілої щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції встановлено, що судом при ухваленні оскаржуваного вироку належним чином дотримано вимог кримінального процесуального законодавства.

Зважаючи на не встановлення у ході апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку у зв`язку із прийняттям судом першої інстанції законного, вмотивованого та обґрунтованого рішення, колегія судів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційних скарг прокурора та потерпілої без задоволення, а вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2021 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді