ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8385/17 Номер провадження 11-кп/814/250/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
законного представника неповнолітньої
потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8
захисника адвоката ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2015 року за № 0002717, за апеляційними скаргами прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , законних представників ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 15 квітня 2019 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Потоки Кременчуцького р-ну Полтавської обл., проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , -
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України та призначено їй покарання 3 роки обмеження волі, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виховним процесом у навчальних закладах Міністерства освіти та науки України.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.
Вирок суду щодо ОСОБА_12 набрав законної сили та в апеляційному порядку не переглядається.
Цим же вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку смт Снігурівка Миколаївської обл., проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення.

Місцевий суд ухвалене судове рішення мотивував тим, що прокурором не було доведено поза розумним сумнівом, що у діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України.
Згідно обвинувального акта досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 на підставі наказу №260 о/с від 04 червня 2015 року обіймає посаду завідуючого дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №1 Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - ДНЗ №1).

На завідуючу ДНЗ №1 ОСОБА_10 відповідно до Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти», покладені такі обов`язки:

- п. 4.1.1 завідувач відповідає за створення безпечних умов начально-виховного процесу згідно з чинним законодавством, міжгалузевими і галузевими нормативними, інструктивними та іншими документами з охорони праці, безпеки життєдіяльності, цим Положенням; не дозволяє проведення навчально-виховного процесу за наявності шкідливих та небезпечних умов для здоров`я учасників навчально-виховного процесу;

- п. 4.1.6 завідувач уживає заходів щодо приведення інженерно-технічних комунікацій, устаткування, обладнання у відповідність до чинних стандартів, правил, норм з охорони праці;

- п. 4.1.8 завідувач організовує роботу комісії з перевірки готовності навчального закладу до нового навчального року та до роботи в осінньо-зимовий період.

Згідно Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом на ОСОБА_10 покладені наступні обов`язки:

- п. 2.1 завідуюча дошкільним навчальним закладом (далі ДНЗ) здійснює керівництво і контроль за діяльністю ДНЗ;

- п. 2.8 завідуюча ДНЗ забезпечує дотримання санітарно-гігієнічних, протипожежних норм і правил техніки безпеки, вимог безпечної життєдіяльності дітей і працівників;

- п. 2.14 завідуюча ДНЗ відповідає за створення безпечних умов навчально-виховного процесу згідно з чинним законодавством, міжгалузевими і галузевими нормативними, інструктивними та іншими документами з охорони праці, безпеки життєдіяльності, Положенням про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах;

- п. 2.19 завідуюча ДНЗ уживає заходів щодо приведення інженерно-технічних комунікацій, устаткування, обладнання у відповідність до чинних стандартів, правил, норм з охорони праці.

У порушення вказаних вимог Посадової інструкції, Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти, завідуюча ДНЗ №1 ОСОБА_10 неналежно виконувала свої службові обов`язки внаслідок несумлінного ставлення до них, не створила безпечних умов навчально-виховного процесу, не забезпечила дотримання вимог безпечної життєдіяльності дітей, не вжила заходів щодо приведення обладнання дитячого майданчика у відповідність до чинних стандартів, дозволила проведення навчально-виховного процесу за наявності небезпечних умов для здоров`я вихованців ДНЗ, зокрема, за наявності на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчики), конструкція, а також технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки обладнання гральних майданчиків, викладених у п.5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки.

Унаслідок неналежного виконання службових обов`язків завідуючою ДНЗ №1 ОСОБА_10 , малолітній вихованці цього ДНЗ було спричинено тяжкі тілесні ушкодження за наступних обставин.

23 липня 2015 року згідно розкладу занять вихователь ОСОБА_12 проводила прогулянку у зведеній групі вихованців на ігровому майданчику, що розташований на території вказаного закладу дошкільної освіти за адресою: АДРЕСА_3 . Під час прогулянки малолітня вихованка ОСОБА_7 , при падінні вдарилася головою об кріплення спинки стільчика у виді незахищеного болтового з`єднання, що виступало на відстань 2,3 см, усупереч вимогам п.п. 5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки, у результаті чого, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка викликала струс та забій головного мозку; імпресійного перелому лобної кістки справа, рани на лобі справа, які утворилися від дії тупого предмету, з обмеженою поверхнею контактування та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя у момент отримання.

Причиною нещасного випадку, що стався 23 липня 2015 року з малолітньою ОСОБА_7 , є наявність на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчики), конструкція, а також технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки обладнання гральних майданчиків, викладеним у п.5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки.

У причинному зв`язку з настанням цього нещасного випадку знаходиться невиконання завідуючою ДНЗ (ясла-садок) №1 ОСОБА_10 вимог п.п. 4.1.1, 4.1.6, 4.1.8 Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти», п.п.2.1, 2.8, 2.14, 2.19 Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом (ДНЗ).

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що вона своїми діями, які проявились у неналежному виконанні професійних обов`язків, щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, що спричинили тяжкі наслідки, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.137 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України, і призначити їй покарання - 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням керівних, адміністративно-розпорядчих функцій в органах освіти на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на 2 роки.
В апеляційній скарзі законні представники ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 та ухвалити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України, і призначити їй покарання - 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням керівних, адміністративно-розпорядчих, виховних функцій в органах освіти на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції не враховано те, що винуватість ОСОБА_10 повністю доведено дослідженими доказами обвинувачення у їх сукупності, і саме завідуюча повинна була вжити заходів для забезпечення безпечних умов навчально-виховного процесу, а висновки, наведені в оскаржуваному судовому рішенні у цій частині, є помилковими та суперечливими.

Одночасно прокурор та законні представники вважають, що місцевий суд допустив суперечність при оцінці висновку додаткової судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності від 28 квітня 2017 року № 10504, оскільки послався на нього як на доказ винуватості ОСОБА_12 , та водночас не погодився з висновком цієї експертизи щодо ОСОБА_10 , безпідставно зазначивши про те, що експерт вийшов за межі своїх повноважень.
З аналогічних підстав представники потерпілої вказують на суперечливу оцінку місцевим судом і висновку судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності №9375 від 25 січня 2016 року, а також, на їх думку, суд першої інстанції здійснив неправильне тлумачення нормативних положень, у яких визначено обов`язки та відповідальність ОСОБА_10 , та у вироку не навів формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_10 і визнане судом недоведеним.

У запереченнях представник цивільного відповідача Департаменту освіти виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області - ОСОБА_13 , захисник ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду щодо ОСОБА_10 , просять залишити його у цій частині без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити у частині оскарження вироку щодо ОСОБА_10 ; обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як регламентовано ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно зі ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З огляду на викладені норми закону, суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його об`єм, перекваліфіковувати дії обвинуваченого на більш тяжкі кримінальні правопорушення та пред`являти обвинувачення або притягати до кримінальної відповідальності інших осіб, яким не пред`являлося обвинувачення. Ці повноваження відносяться виключно до компетенції слідчого та прокурора як сторони обвинувачення.
Визначаючи основні терміни КПК України, у п.13 ч.1 ст. 3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
У свою чергу, за ч.2 ст.42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду у порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із п.3 ч.2 ст.283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (ст.293 КПК України). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж.
У відповідності до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (у теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);
3) формулювання обвинувачення.
При цьому, у доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Дотримання стороною обвинувачення вказаних вимог процесуального закону щодо змісту обвинувального акта створює необхідні умови для реалізації права особи на справедливий суд та ефективний захист від висунутого обвинувачення.
Як убачається з апеляційних скарг, прокурор та законні представники потерпілої порушують питання про ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_10 за ч.2 ст.137 КК України.

Відповідно до ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

У свою чергу, ч.1 ст.137 КК України передбачено відповідальність за невиконання або неналежне виконання професійних чи службових обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого або несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило істотну шкоду здоров`ю потерпілого.

За ч.2 цієї норми кримінального закону відповідальність настає за ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть неповнолітнього або інші тяжкі наслідки.

Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України є, зокрема, діяння у вигляді невиконання або неналежного виконання особою своїх службових чи професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, а також спосіб його вчинення недбале або несумлінне ставлення до зазначених обов`язків.

Так, об`єктивна сторона злочину викладається з посиланням на конкретні дії (бездіяльність) обвинуваченого, що ставляться йому у провину, які б відповідали диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність та вказували б на наявність у діянні складу злочину.

Цих вимог стороною обвинувачення щодо ОСОБА_10 дотримано не було.

Згідно обвинувального акта досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 на підставі наказу №260 о/с від 04 червня 2015 року обіймає посаду завідуючого дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №1 Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - ДНЗ №1).

На завідуючу ДНЗ №1 ОСОБА_10 відповідно до Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти», покладені такі обов`язки:

- п. 4.1.1 завідувач відповідає за створення безпечних умов начально-виховного процесу згідно з чинним законодавством, міжгалузевими і галузевими нормативними, інструктивними та іншими документами з охорони праці, безпеки життєдіяльності, цим Положенням; не дозволяє проведення навчально-виховного процесу за наявності шкідливих та небезпечних умов для здоров`я учасників навчально-виховного процесу;

- п. 4.1.6 завідувач уживає заходів щодо приведення інженерно-технічних комунікацій, устаткування, обладнання у відповідність до чинних стандартів, правил, норм з охорони праці;

- п. 4.1.8 завідувач організовує роботу комісії з перевірки готовності навчального закладу до нового навчального року та до роботи в осінньо-зимовий період.

Згідно Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом на ОСОБА_10 покладені наступні обов`язки:

- п. 2.1 завідуюча дошкільним навчальним закладом (далі ДНЗ) здійснює керівництво і контроль за діяльністю ДНЗ;

- п. 2.8 завідуюча ДНЗ забезпечує дотримання санітарно-гігієнічних, протипожежних норм і правил техніки безпеки, вимог безпечної життєдіяльності дітей і працівників;

- п. 2.14 завідуюча ДНЗ відповідає за створення безпечних умов навчально-виховного процесу згідно з чинним законодавством, міжгалузевими і галузевими нормативними, інструктивними та іншими документами з охорони праці, безпеки життєдіяльності, Положенням про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах;

- п. 2.19 завідуюча ДНЗ уживає заходів щодо приведення інженерно-технічних комунікацій, устаткування, обладнання у відповідність до чинних стандартів, правил, норм з охорони праці.

У порушення вказаних вимог Посадової інструкції, Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти, завідуюча ДНЗ №1 ОСОБА_10 неналежно виконувала свої службові обов`язки внаслідок несумлінного ставлення до них, не створила безпечних умов навчально-виховного процесу, не забезпечила дотримання вимог безпечної життєдіяльності дітей, не вжила заходів щодо приведення обладнання дитячого майданчика у відповідність до чинних стандартів, дозволила проведення навчально-виховного процесу за наявності небезпечних умов для здоров`я вихованців ДНЗ, зокрема, за наявності на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчики), конструкція, а також технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки обладнання гральних майданчиків, викладених у п.5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки.

Унаслідок неналежного виконання службових обов`язків завідуючою ДНЗ №1 ОСОБА_10 , малолітній вихованці цього ДНЗ було спричинено тяжкі тілесні ушкодження за наступних обставин.

23 липня 2015 року згідно розкладу занять вихователь ОСОБА_12 проводила прогулянку у зведеній групі вихованців на ігровому майданчику, що розташований на території вказаного закладу дошкільної освіти за адресою: АДРЕСА_3 . Під час прогулянки малолітня вихованка ОСОБА_7 , при падінні вдарилася головою об кріплення спинки стільчика у виді незахищеного болтового з`єднання, що виступало на відстань 2,3 см, усупереч вимогам п.п. 5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки, у результаті чого, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка викликала струс та забій головного мозку; імпресійного перелому лобної кістки справа, рани на лобі справа, які утворилися від дії тупого предмету, з обмеженою поверхнею контактування та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя у момент отримання.

Причиною нещасного випадку, що стався 23 липня 2015 року з малолітньою ОСОБА_7 , є наявність на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчики), конструкція, а також технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки обладнання гральних майданчиків, викладеним у п.5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки.

У причинному зв`язку з настанням цього нещасного випадку знаходиться невиконання завідуючою ДНЗ (ясла-садок) №1 ОСОБА_10 вимог п.п. 4.1.1, 4.1.6, 4.1.8 Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти», п.п.2.1, 2.8, 2.14, 2.19 Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом (ДНЗ).

Разом з тим, відповідно до даних обвинувального акта ОСОБА_10 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що вона своїми діями, які проявились у неналежному виконанні професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, що спричинили тяжкі наслідки, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.137 КК України.

Наведене формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_10 не відповідає диспозиції ч.2 ст.137 КК України, оскільки не містить усі ознаки складу злочину, зазначені у диспозиції цієї норми кримінального закону, а саме обов`язкової ознаки об`єктивної сторони названого злочину - способу його вчинення у вигляді недбалого або несумлінного ставлення обвинуваченої до службових чи професійних обов`язків.

Обов`язкові ознаки - це мінімум ознак, які характеризують всі елементи складу кожного окремого злочину. Значення обов`язкових ознак для складу злочину полягає у тому, що відсутність будь-якої з них у будь-якому випадку виключає склад будь-якого злочину, а отже, виключає і кримінальну відповідальність.

Тобто, інкриміновані органом досудового розслідування обвинуваченій ОСОБА_10 дії не утворюють складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України.

Однак, за змістом ст.337 КПК України під час судового розгляду кримінального провадження суд не наділений правом змінити висунуте щодо особи обвинувачення.
Одночасно суд не вправі змінити формулювання обвинувачення за його фактичними обставинами, якщо це вносить істотні зміни в обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, а також змінити юридичну кваліфікацію пред`явленого обвинувачення, якщо це погіршує становище обвинуваченого, оскільки це є виключною кометенцією слідчого та прокурора.

Окрім того, викладені у цьому обвинувальному акті дані не дають можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Так, обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 містить істотні суперечності, оскільки у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення йдеться про неналежне виконання ОСОБА_10 службових обов`язків, у той час як у формулюванні обвинувачення зазначено про неналежне виконання останньою професійних обов`язків, що не є тотожними поняттями. Тобто, стороною обвинувачення неправомірно ототожнено різні за видом обов`язки, вжиті законодавцем у диспозиції ч.2 ст.137 КК України як альтернативні, що виключають один одного.

Зазначене вище, окрім того, призвело до ситуації коли протягом судового розгляду особа була дезінформована у питаннях сутності та характеру обвинувачення, що, у свою чергу, порушує базовий міжнародний стандарт, закріплений у пункті «а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і ставить під сумнів легітимність висунутого обвинувачення.

Повністю відсутній в обвинувальному акті щодо ОСОБА_10 і виклад суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, який характеризується тільки необрежною формою вини.

Статтею 25 КК України визначено, що необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.

Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

При цьому, шкідливі наслідки, що настали з незалежних від особи причин, які вона не могла усунути, а також у результаті того, що особа у силу недосвідченості, недостатньої кваліфікації або з інших обставин, що не залежать від неї, не могла справитись з роботою, не дають підстав для обвинувачення за ст.137 КК України.

Суб`єктивний критерій злочинної недбалості визначає встановлення фактичної можливості особи передбачити зазначені наслідки. Він повинен фіксуватися на підставі аналізу здатності конкретної особи у відповідній життєвій ситуації за наявності відповідних особистих характеристик (освіти, знання загальних і спеціальних правил обережності, наявності життєвого і професійного досвіду, віку, стану здоров`я тощо) передбачати можливість настання шкідливих наслідків. Цей критерій має особливе значення, оскільки підкреслює, що недбалість як вид необережної вини може бути тільки в межах можливого передбачення наслідків, а межі цього передбачення завжди індивідуальні.
Колегія суддів зауважує, що практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (рішення «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

У рішенні Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року також відображено послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Сформульований у такий спосіб процесуальний документ сторони обвинувачення щодо ОСОБА_10 з істотними порушеннями вимог закону завчасно унеможливлює досягнення того правового результату, про який ставлять вимогу апелянти, а саме ухвалення судом апеляційної інстанції обвинувального вироку щодо ОСОБА_10 .

У зв`язку з цим, мотиви апеляційних скарг з посиланням на докази сторони обвинувачення не спростовують правильність ухваленого судом рішення щодо ОСОБА_10 .

До того ж, в апеляційній скарзі прокурором також не наведено викладу об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України.

Апеляційний суд вважає, що у рамках існуючої законодавчої концепції виправлення вказаної вище ситуації було б можливим лише шляхом зміни прокурором обвинувачення у суді. Проте, під час судового розгляду стороною обвинувачення дій, передбачених ст.ст.338, 341 КПК України, вчинено не було, при тому, що під час здійснення судового провадження у суді першої інстанції захисник ОСОБА_9 у поданому до суду письмовому клопотанні наголошував, серед іншого, на неналежному юридичному формулюванні в обвинувальному акті, що стосується викладу об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, звертав увагу щодо неконкретності та незрозумілості викладу фактичних обставин названого кримінального правопорушення (т.1 а.к.п. 40). На зазначені обставини захисник вказував і у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, висновок місцевого суду про виправдання ОСОБА_10 за недоведеністю, що у діянні ОСОБА_10 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, як наслідок, є правильним.

Обставин, передбачених ст.415 КПК України, які були би безумовними підставами для скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст.409 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Урахувавши наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення щодо ОСОБА_10 слід залишити без змін.

Отже, апеляційні скарги прокурора та законних представників не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , законних представників ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4