ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/7/21 Справа № 1-549/11 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінальної справи за апеляціями обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 та прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Куба Лакського району республіки Дагестан РФ, громадянина Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кам`янське, громадянки України, зареєстованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_9 ,
прокурора - ОСОБА_10 ,
підсудних - ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_11 ,
потерпілої - ОСОБА_12 ,
перекладача ОСОБА_13 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено остаточне покарання, із врахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України, у виді довічного позбавлення волі, з позбавлення права займатись діяльністю, пов`язаною з виготовленням відеопродукції, строком на 3 роки.
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України та призначено їй остаточне покарання, із врахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.
25 листопада 2021 року від прокурора надійшло клопотання про продовження застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує наявністю достатніх підстав вважати, що ОСОБА_5 , в разі скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або його зміни на більш м`який, з метою уникнення покарання може ухилитися від суду. Так, на переконання прокурора, доцільність продовження ОСОБА_5 строку застосування вказаного запобіжного заходу обумовлюється тим, що підсудний обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я, а також проти статевої свободи та недоторканості малолітньої дитини, які передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, тяжкістю наслідків, які мають незворотний характер, а також, особою підсудного, який є громадянином Російської Федерації, без постійного місяця проживання, роботи та міцних соціальних зв`язків. Разом з цим, прокурор наголошує на тому, що апеляційний розгляд завершити, до закінчення строку дії попередньої ухвали суду, є неможливим, необхідність здійснення перевірки усіх доводів апеляцій, поданих сторонами, та додатково наданих матеріалів, тому, на думку прокурора, запобіжний захід щодо ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, має бути продовжено.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила задовольнити клопотання, підсудного ОСОБА_5 , який не заперечував проти задоволення клопотання, та зазначив, що постійного місця реєстрації та проживання на території України не має, захисника ОСОБА_11 , який підтримав свого підзахисного, інших учасників, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи клопотання, колегія суддів дійшла таких висновків.
Вирішуючи питання обґрунтованості клопотання прокурора та доцільності продовження підсудному ОСОБА_5 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 148 КПК України 1960 року запобіжні заходи застосовуються до підсудного з метою запобігти спробам ухилитися від суду, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний буде намагатися ухилитися від суду або від виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі.
Згідно зі ст. 150 КПК України 1960 року при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Частиною 1 статті ст. 165-3 КПК України 1960 року, передбачено, що за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу чи у разі неможливості закінчення розслідування справи в частині доведеного обвинувачення, слідчий за погодженням з відповідним прокурором або прокурор звертається до суду з поданням про продовження строку тримання під вартою. У поданні зазначаються причини, у зв`язку з якими необхідно продовжити строк, обставини та факти, що належить дослідити, докази, які підтверджують, що злочин вчинено особою, яка тримається під вартою, і обґрунтування необхідності збереження цього запобіжного заходу.
Згідно з ч. 3 ст. 165-3 КПК України 1960 року, одержавши подання, суддя, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу, вивчає матеріали кримінальної справи, при необхідності опитує обвинуваченого, особу, у провадженні якої перебуває справа, вислуховує думку прокурора, захисника, якщо він з`явився, після чого залежно від наявності до того підстав виносить постанову про продовження строку тримання під вартою за винятком випадку, передбаченого частиною сьомою статті 156 цього Кодексу або відмовляє в його продовженні.
Згідно з ч. 2 ст. 165 КПК України 1960 року заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Апеляційний суд, вирішуючи питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_5 враховує ступінь тяжкості інкримінованих підсудному кримінальних правопорушень, які є особливо тяжкими злочинами та передбачають покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, рівень їх суспільної небезпеки, конкретні обставини справи, а саме вчинення злочинів проти життя та здоров`я, а також проти статевої свободи та недоторканності малолітньої дити, особу підсудного, який є громадянином Російської Федерації, постійного місця проживання на території України не має, не працевлаштований, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.
Разом з цим, колегія суддів враховує і стан здоров`я підсудного, зокрема відсутність в матеріалах справи переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування підсудного ОСОБА_5 під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, й та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
Отже, на переконання апеляційного суду, у цій справі наявні достатні підстави вважати, що підсудний ОСОБА_5 може переховуватись від суду та перешкоджати судовому провадженню, а більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальні поведінку підсудного.
До того ж, судовий розгляд вказаної справи ще триває, оскільки 18.01.2021 апеляційним судом було задоволено клопотання підсудного ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 й прийнято рішення про проведення часткового судового слідства у справі, а також наявність у справі додаткових клопотань сторони захисту, які мають бути вирішені, тому його закінчити неможливо у визначений попередньою ухвалою строк.
Разом з цим, апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
На думку апеляційного суду, у цьому провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підсудного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Отже, колегія суддів, враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційний розгляд справи з об`єктивних причин ще не закінчено, вважає, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи підсудного ОСОБА_5 та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків, тому доводи прокурора про доцільність продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає наявними підстави для продовження підсудному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і неможливим на цей час застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.
Керуючись ст. 362 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Клопотання прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 про продовження строку застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити підсудному ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 30 грудня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4