ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/693/21 Справа № 712/2861/20 Категорія: ч.1 ст. 119 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0005467 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шпола Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, в силу ст. 89 КК України не судимого, -

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, до 3 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з моменту фактичного приведення даного вироку до виконання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 17868,48 грн., моральну шкоду в розмірі 100000 грн..

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.09.2021 ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він 01.10.2019 близько 20:00 годин, більш точного часу на час слідства не встановлено, після спільного розпиття алкогольних напоїв з ОСОБА_11 , перебуваючи на пероні залізничного вокзалу, що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Ложешнікова, 1, на ґрунті виниклих неприязних відносин між ними та не маючи умислу на протиправне заподіяння смерті іншій людині, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був та міг їх передбачати, помилково вважаючи, що не зможе заподіяти травм, небезпечних для життя та здоров`я, наніс один удар в ліву частину обличчя правою рукою, від якого ОСОБА_11 впав назад та вдарився головою об тротуарну плитку.

Внаслідок удару потерпілого ОСОБА_11 головою об тротуарну плитку останній отримав відповідно до висновку судово-медичної експертизи №03-01/934/89 від 03.12.2019, тілесні ушкодження: черепну-мозкову травму складовими якої є синець на повіках лівого ока, садно та рана в правій завушній області, крововиливи в м`які покрови черепу, відокремлені переломи черепу, в передній ямці зліва та перелом правої скроневої кістки з переходом на основу черепа, а також крововилив під оболонки головного мозку та забій останнього, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок черепно-мозкової травми у вигляді переломів кісток основи черепу, крововиливу під оболонки головного мозку та забою останнього.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просила вирок суду змінити, звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 12693,48 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не в повній мірі враховано поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, а саме: виклик швидкої допомоги та поліції, надання медичної допомоги потерпілому, з`явлення до органу досудового розслідування із зізнанням, що саме він вчинив даний злочин, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, а також того, що вчинене кримінальне правопорушення не становить особливої великої суспільної небезпечності. Вказані обставини є підставою для призначення покарання ОСОБА_10 із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Також врахування в якості обтяжуючої покарання обставини ОСОБА_10 - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, є безпідставним, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами. Визнання цієї обставини самим обвинуваченим не може бути визнано судом, такою, що обтяжує покарання, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, що обтяжують покарання, також підлягають доказуванню, прокурором не надано належних та допустимих доказів про перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння.

Зазначає, що сума відшкодування моральної та матеріальної шкоди є явно завищеною.

Судом безпідставно стягнуто з обвинуваченого витрати на поминальний обід в сумі 5175 грн., оскільки вони не відносяться до витрат з поховання та не можуть бути стягнені з обвинуваченого.

Вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції є явно завищеним.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції залишено поза увагою поведінку потерпілого, який перебував в стані алкогольного сп`яніння, ображав, принижував та штовхав обвинуваченого, чим спровокував обвинуваченого на один удар, від якого не встояв на ногах і внаслідок падіння отримав травму, від якої настала смерть. Також судом не взято до уваги матеріальний стан обвинуваченого, який за відсутності коштів не може відшкодувати шкоду потерпілій, яка є надмірною, тому вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню до розміру, який буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої, до 2000 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити; думки прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги захисника, просили вирок суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, досліджених судом, та ніким не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 119 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 , тому судом апеляційної інстанції вирок районного суду в цій частині не перевіряється.

Доводи захисника ОСОБА_7 про суворість призначеного обвинуваченому покарання та необхідність його пом`якшення з застосуванням вимог ст. 75 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання, в тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, зокрема: характер діяння, обстановки, способу, місця і часу його вчинення та яке, відповідно до ст. 12 КПК України, є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, поведінку після скоєння кримінального правопорушення, а саме виклик швидкої та поліції, надання медичної допомоги, пом`якшуючі покарання обставини з`явлення із зізнанням, щире каяття та сприяння у розкритті кримінального правопорушення, обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 119 КК України, у виді 3 років позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , та призначення обвинуваченому покарання із звільненням від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості в поданій апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 судом першої інстанції не в повній мірі враховано поведінку обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення, а саме: виклик швидкої допомоги та поліції, надання медичної допомоги потерпілому, з`явлення до органу досудового розслідування із зізнанням, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, що є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 , що дало суду підстави для призначення останньому покарання у межах, передбачених ч. 1 ст. 119 КК України, - 3 роки позбавлення волі.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_10 відсутні дані на підтвердження того, що останній намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання, при цьому вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення обвинувачений хоча і визнав, однак заявлений потерпілою ОСОБА_8 цивільний позов визнав частково.

На думку колегії суддів всі дані про особу ОСОБА_10 та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання, і були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі захисника відсутнє обґрунтування необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 положень ст. 75 КК України, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання, та не вбачає підстав вважати покарання у виді позбавлення волі явно несправедливим через суворість.

Призначене ОСОБА_10 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та досягнення мети покарання.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції безпідставно враховано в якості обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий його стан жодними доказами не підтверджений, є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_10 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_10 , дані в ході судового розгляду та в ході проведення слідчого експерименту за його участі 12.03.2020, в яких зазначав, що 01.10.2019 він разом з потерпілим ОСОБА_13 вживали спиртні напої горілку.

Оцінивши показання обвинуваченого в цій частині, відповідно до ст. 94 КПК України, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.

Разом з тим, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.

Тому доводи захисника ОСОБА_14 про те, що факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі належних документів, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Доводи захисника ОСОБА_7 про необхідність зміни вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 та зменшення сум стягнення на її користь, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч.1,2 ст. 23 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової, шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вказані вимоги судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким частково задоволено цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, який вирішено з врахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, враховуючи роз`яснення Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суму, визначену судом до відшкодування потерпілій ОСОБА_8 моральної шкоди в сумі 100000 грн. такою, що відповідає принципам добросовісності, розумності і справедливості, співмірною з глибиною душевних страждань і переживань потерпілої, у зв`язку з втратою сина, вимушеними змінами у її житті, пов`язаними з неправомірними діями обвинуваченого, їх наслідками, та зусиль, направлених на його відновлення.

Визначаючи вказаний розмір моральної шкоди, судом першої інстанції також було враховано характер протиправних дій обвинуваченого, його поведінку після скоєння злочину та матеріальний стан.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 100000 гривень є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а посилання апелянта на незаконність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення на користь потерпілої моральної шкоди, є безпідставними.

Не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_7 в частині безпідставного стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування їй матеріальної шкоди витрат на проведення поминального обіду.

Так, відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодовувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Колегія суддів вважає, що витрати понесені потерпілою ОСОБА_8 на поминальний обід підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_10 , як такі, що є частиною обряду поховання та належним чином підтверджені.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_10 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, та зміни в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , як про це просить захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ч. 1 п. 1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2021 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді