Подільський районний суд міста Києва
Провадження № 1-кс/758/4478/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Подільський районний суд міста Києва в складі

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

третьої особи, яка володіє майном ОСОБА_4 ,

представника третьої особи, яка володіє майном ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва клопотання представника третьої особи, яка володіє майном ОСОБА_5 про скасування арешту майна автомобіля Mitsubishi Pajero, чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та ключ до нього, зареєстрованого на ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0003901 від 03.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, накладеного ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року у справі № 758/16360/18, -

В С Т А Н О В И В :

20.09.2021 року представника третьої особи, яка володіє майном ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

В обґрунтування клопотання зазначив, що є законним власником майна ухвалою суду накладено арешт на його майно та, в тому числі заборонено ним користуватися, що порушує його права, як власника, оскільки на даний час потреба в арешті автомобіля у кримінальному провадженні № 0003901 відпала.

У судовому засіданні третя особа та представник підтримали своє клопотання з підстав, які у ньому зазначені.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту майна.

Заслухавши учасників справи, вивчивши клопотання та документи додані до клопотання суд прийшов до наступного висновку.

Установлено, що в провадженні СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0003901, відомості щодо якого внесені до ЄРДР 03.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року по справі № 758/16360/18, було накладено арешт на рухоме майно, а саме автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, з номером шасі НОМЕР_2 та ключ до нього, який на праві власності ОСОБА_4 .

Даний арештований автомобіль був вилучений в ході обшуку, який відбувався 14.06.2018 на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003901 від 03.06.2016. Як вбачається з тексту даної ухвали працівникам поліції надали можливість лише проникнути до даного автомобіля, проте виходячи за межі ухвали фактично позбавили права користування ОСОБА_4 її власністю, тобто здійснили його вилучення. В подальшому слідчим не було визнано даний автомобіль та ключ до нього відповідно до ст. 98 КПК України, речовим доказом.

16.06.2018 ОСОБА_4 було повідомлено про підозру в рамках кримінального провадження № 0003901 від 03.06.2016, що надало їй статусу підозрюваного у вище зазначеному кримінальному провадженні.

21.06.2018 слідчим суддею Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/7999/18, було накладено арешт на рухоме майно, а саме автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, з номером шасі НОМЕР_2 та ключ до нього.

21.11.2018 Київським апеляційним судом у справі № 11-сс/824/916/2018 було скасовано рішення про арешт майна, тобто на автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, з номером шасі НОМЕР_2 та ключ до нього, та зобов`язано слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві повернути ОСОБА_4 її тимчасово вилучене майно.

13.12.2018 прокурором у кримінальному провадженні № 0003901 - прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_3 , було винесено постанову про виділення матеріалів кримінального провадження в окреме провадження.

Даною постановою прокурор Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_3 з матеріалів кримінального провадження № 0003901 виділив до матеріалів кримінального провадження № 0004746 разом із іншими матеріалами повідомлення про підозру ОСОБА_4 , про те всі рішення щодо автомобіля ОСОБА_4 залишив у матеріалах кримінального провадження № 0003901.

Окрім цього, 13.12.2018 слідчим суддею Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , було розглянуто клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003901, без повідомлення ОСОБА_4 про час та місце розгляду даного клопотання, як власника автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, з номером шасі НОМЕР_2 та ключ до нього.

Тобто, відповідно до рішення прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_3 ОСОБА_9 втратила статус підозрюваної у кримінальному провадженні № 0003901, дане клопотання повинно було розглядатись, за присутності ОСОБА_9 у зв`язку із тим, що були порушенні її права, а саме на право власності третьої особи у кримінальному провадженні.

У постанові про виділення матеріалів кримінального провадження в окреме провадження не було вказано про виділення у кримінальне провадження № 0004746 клопотання про накладення арешту, а також ухвали про накладення арешту автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, з номером шасі НОМЕР_2 та ключ до нього, але дані матеріали присутні у кримінальному провадженні № 0004746.

Третя особа та її представник зазначили, що арештоване майно ніякого доказового значення у кримінальному провадженні № 0003901 немає, отже арештоване майно не відповідає вимогам ст. 98 КПК України. Також звертали увагу суду і на відсутність у ОСОБА_4 процесуального статусу підозрюваної у кримінальному провадженні № 0003901.

Тому, у зв`язку з відсутністю подальшої потреби арешту автомобіля, заявник просив скасувати арешт зазначеного автомобіля.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, зокрема, на рухоме майно. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

Частиною 1 ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 4 статті 173 КПК України).

Усталеної практикою Європейського Суду з прав людини встановлено, що в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Оцінюючи в сукупності надані стороною кримінального провадження докази, беручи до уваги можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наслідки арешту майна для власника та третіх осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження слідчий суддя не вбачає достатніми та обґрунтованими підстави для продовження арешту зазначеного майна, оскільки обставини справи не свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів, до того ж, не встановлені будь-які можливі негативні наслідки, які можуть негативно позначитися на інтересах слідства, власника майна та інших осіб.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170 - 173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання представника третьої особи, яка володіє майном ОСОБА_5 про скасування арешту майна автомобіля Mitsubishi Pajero, чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та ключ до нього, зареєстрованого на ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0003901 від 03.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, накладеного ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року у справі № 758/16360/18 задовольнити частково.

Скасувати арешт майна автомобіля Mitsubishi Pajero, чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та ключ до нього, зареєстрованого на ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0003901 від 03.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1