Дата документу 08.11.2021 Справа № 315/744/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 315/744/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/917/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 березня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Гуляйполе Запорізької області, українець, громадянин України, не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 7 лютого 2019 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначено остаточне покарання у вигляді 2 років 10 днів позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 326 грн. 88 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України, за наступних обставин.

Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року ОСОБА_7 був засуджений за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт, який 17 березня 2020 року набрав законної сили.

30 квітня 2020 року засуджений ОСОБА_7 поставлений на облік Гуляйпільського РС філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області та ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт. За результатами ознайомлення у засудженого відібрано підписку та пояснення, а також винесено письмове попередження за ухилення від відбуття покарання у виді громадських робіт.

Того ж дня ОСОБА_7 вручено направлення до КП «Благоустрійсервіс», згідно якого, починаючи з 4 травня 2020 року ОСОБА_7 повинен приступити до відбування призначеного покарання.

14 травня 2020 року засуджений ОСОБА_7 прибув до КП «Благоустрійсервіс», де його особисто ознайомлено з графіком виходу на громадські роботи та проведено інструктаж по техніці безпеки при виконанні громадських робіт.

Так, наказом директора КП «Благоустрійсервіс» ОСОБА_9 № 25/2 від 30 квітня 2020 року для відбування призначеного судом покарання ОСОБА_7 прийнято на безоплатні громадські роботи по упорядкуванню території м. Гуляйполе Запорізької області з 4 травня 2020 року з відпрацюванням 80 годин при роботі не більше 4 годин в день, щодня крім вихідних та святкових днів. Відповідальною особою в частині здійснення контролю за виконанням вказаного покарання визначено ОСОБА_9 .

На виконання вищевказаного вироку суду та наказу директора КП «Благоустрійсервіс», відповідальною особою ОСОБА_9 складено «Графік виходу на роботу засудженого до громадських робіт» за травень та червень 2020 року, у яких встановлено кількість годин відпрацювання громадських робіт. На підставі вищевказаного графіку був складений табель виходу на роботу ОСОБА_7 .

Відповідно до табелю виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_7 , за травень 2020 року з 76 годин вказаних у табелі, відпрацьовано частково лише 20 годин.

Отже, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, будучи зобов`язаним додержуватися встановлених відповідно до ст. 37 КВК України порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначеному для нього об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, періодично з`являтися на реєстрацію, керуючись прямим умислом, діючи з метою ухилення від громадських робіт, не з`явився до КП «Благоустрійсервіс» для відбування покарання у виді громадських робіт без поважних причин більше двох разів впродовж місяця, а саме: 4 травня 2020 року, з 19 травня 2020 року по 22 травня 2020 року, та з 27 травня 2020 року по 29 травня 2020 року, що згідно з ч. 3 ст. 40 КВК України є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.

Таким чином, ОСОБА_7 у травні 2020 року не вийшов більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин.

Крім того, 25 квітня 2020 року, приблизно о 02.00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись з дозволу господаря ОСОБА_10 на території домоволодіння АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в салоні автомобіля ВАЗ 21063 д.н. НОМЕР_1 , з дозволу власника ОСОБА_11 , маючи раптово виниклий прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи повторно, з корисливих мотивів та корисливої мети, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи, що його дії носять таємний характер, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон «Хіаomі Redmi 7А», який знаходився між водійським сидінням та дверима, вартість якого складає 2115 грн. 8 коп., що належить ОСОБА_11 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму. З викраденим мобільним телефоном залишив територію зазначеного домоволодіння та розпорядився ним на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 визнав свою провину у повному обсязі та погоджувався з обставинами, викладеними у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

Крім того, вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення відносяться до категорії кримінального проступку та нетяжкого злочину.

Також суд першої інстанції не врахував щире каяття обвинуваченого, відшкодування збитків, а також те, що потерпіла сторона не наполягала на суворому покаранні, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливає на рівень небезпечності особи винного.

Вважає, що суд мав можливість призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 1 року 10 днів позбавлення волі, зі звільненням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

З приводу стягнення витрат на залучення експерта зазначає, що суд не врахував вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 122 КПК України та незаконно стягнув з обвинуваченого процесуальні витрати на проведення судової експертизи в розмірі 326 грн. 88 коп.

Так, судова експертиза була проведена на підставі постанови слідчого, отже експерт був залучений стороною обвинувачення, цей експерт отримує заробітну плату з державного бюджету, за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі, за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, призначити остаточне покарання у вигляді 1 року 10 днів позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також просить процесуальні витрати на проведення судової експертизи в розмірі 326 грн. 88 коп. здійснити за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з бюджету.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії кримінального проступку та нетяжкого злочину; визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання; визнав рецидив кримінальних правопорушень та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння за обставини, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, зловживає алкогольними напоями та схильний до порушення громадського порядку.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих злочинів, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, не відбув призначене йому попереднім вироком покарання у вигляді громадських робіт, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, а призначаючи покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність обставин, що обтяжують покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятої та не погашеної судимості, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 2 років позбавлення волі за ч. 2 ст. 185 КК України та 1 року обмеження волі за ч. 2 ст. 389 КК України, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що раніше ОСОБА_7 вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це жодним чином не сприяло його виправленню та перевихованню, а обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, повного визнання вини та щирого каяття, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений відшкодував потерпілому завдану шкоду, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що саме за сприяння працівників правоохоронних органів було повернуто викрадене майно, належне потерпілому.

Таким чином, фактично шкоду потерпілому було відшкодовано шляхом повернення викраденого працівниками правоохоронних органів, а не обвинуваченим.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Безпідставними є доводи захисника обвинуваченого про те, що суд незаконно стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати на проведення судової експертизи в розмірі 326 грн. 88 коп.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З акту № 715-20 від 7 травня 2020 року вбачається, що вартість проведеної судової товарознавчої експертизи склала 326 грн. 88 коп., тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_7 на користь держави вказану суму в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи (т. 1, а.с. 68).

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог, оскільки суд першої інстанції помилково послався у вступній частині вироку на наявність у ОСОБА_7 судимості за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 6 квітня 2017 року, яким він на підставі ст. 75 КК України звільнявся від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Враховуючи, що ОСОБА_7 за цим вироком був знятий з обліку по закінченню іспитового строку, його судимість за цим вироком вважається погашеною з урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку про необхідність виключення зі вступної частини вироку суду першої інстанції посилання на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 6 квітня 2017 року.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України було призначено покарання у вигляді 80 годин громадських робіт.

З резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, було приєднано невідбуту частину покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 2 років 10 днів позбавлення волі.

Тобто суд першої інстанції застосував принцип повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України, одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт (80 год./8год. = 10 днів позбавлення волі).

Разом з тим, як вбачається з формулювання обвинувачення за епізодом ч. 2 ст. 389 КК України, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_7 з призначених йому 80 годин громадських робіт відпрацював 20 годин.

Таким чином, невідбутою частиною покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року є 60 годин громадських робіт, тому суд першої інстанції повинен був призначати ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України та приєднувати невідбуту частину покарання саме в межах строку громадських робіт, який фактично не відбув ОСОБА_7 60 годин.

За таких обставин вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні, шляхом визначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді 1 року обмеження волі, з призначенням на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, з призначенням на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, остаточного покарання у вигляді 2 років 5 днів позбавлення волі.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 березня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Виключити зі вступної частини вироку суду посилання на судимість ОСОБА_7 за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 6 квітня 2017 року.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України до покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначити остаточне покарання у вигляді 2 (двох) років 5 (п`яти) днів позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4