ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/680/22 Справа № 204/7345/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року, якою йому відмовлено в задоволенні клопотання про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням покаранням,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням відмовлено.

В апеляції:
- засуджений просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на істотність порушення кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом першої інстанції не був застосований закон, який підлягає застосуванню.

Вказує на практику ЄСПЛ, якою встановлено, що існуюче в Україні покарання у виді довічного позбавлення волі, яке неможливо скоротити, саме по собі є катуванням, нелюдським принижуючим гідність поводженням та покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, постанову Великої палати Верховного Суду від 08.07.2021 року у справі № 1-42/2004 та рішення Конституційного Суду від 16.09.2021 року за № 6-р (ІІ)/2021.
Зазначає, що суд обґрунтував свої висновки припущеннями, що суперечить положенням ч. 3 ст. 62 Конституції України та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши сторони кримінального провадження, перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «б», «г», «з», ст. 145 ч. 1 КК України до остаточного покарання на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16.01.2001 року.

Постановою Староміського районного суду м. Винниці від 22 жовтня 2010 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року приведений у відповідність з КК України (в редакції 2001 року) шляхом виключення ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок залишений без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду м. Винниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З положень даної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суровим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства та примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

За правилами, передбаченими ч.ч 1, 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Аналізуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19, в тому числі, її висновки, висловлені в п. 70, відповідно до якого, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину; п. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи; п. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції; практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням, не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призначення саме такого покарання не було визнано ні Європейським судом з прав людини, ні Конституцією України катуванням.

Вимоги засудженого щодо визнання персонально його покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним видом покарання та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на конституційне покарання у виді покарання на певний строк є неспроможними з огляду на те, що суд не є органом, який наділений повноваженнями щодо визнання конституційним чи неконституційним будь-якого покарання, оскільки діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

А тому посилання засудженого в обґрунтування клопотання на рішення Конституційного Суду України від 16вересня 2021 року № 6-р(II)/2021, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, є хибним, оскільки Верховною Радою України не приведено нормативне регулювання, встановлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення, що унеможливлює на даний час вирішення по суті порушеного засудженим питання. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі. При цьому колегія суддів враховує, що іншого порядку, окрім зазначених норм, закон не містить.

Доводи про істотність порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, та відповідає як фактичним обставинам справи.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що засуджений не просив вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просив визнати його покарання нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку, що порушене питання не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, не встановлено, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржена ухвала є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року стосовно засудженого ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4