Справа № 308/540/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 , представника органу опіки та піклування ОСОБА_9 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000990 від 18 серпня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 2 статті 286 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000990 від 18 серпня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 2 статті 286 КК України.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вказаним обвинувальним актом у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає, угоди не укладались. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про повернення обвинувального акту у зв`язку з недоліками.
Захисник-адвокат ОСОБА_5 , в судовому засіданні заявив клопотання, підтримане обвинуваченим ОСОБА_4 , про повернення обвинувального акта прокурору так як він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Вказуючи, що в обвинувальному акті, наявні розбіжності в частині кваліфікації дій обвинуваченого, такий містять явні суперечності, з огляду на те, що вина обвинуваченого підтверджується на підставі єдиного доказу який здобутий з процесуальними порушеннями.
У судовому засіданні представником потерпілого-адвокатом ОСОБА_8 , заявлено клопотання, підтримане потерпілим ОСОБА_7 , про приєднання до матеріалів кримінального провадження цивільного позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Крім того заявив клопотання, підтримане потерпілим ОСОБА_7 , про повернення обвинувального акта прокурору так як він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Вказуючи, що в обвинувальному акті, наявні розбіжності в частині визнання потерпілим ОСОБА_10 , який не отримав жодних тілесних ушкоджень, а матеріали кримінального провадження містять розписку про відсутність матеріальних та моральних претензій та в майбутньому мати не буде, на досудовому розслідування заяву про визнання потерпілим такий не писав, тобто акт містять явні суперечності в цій частині. Крім того, просив врахувати, що на досудовому розслідування адвокатом подавались ряд клопотань, зокрема про проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 , та обвинуваченого ОСОБА_4 , разом з тим такі взагалі не розглядались слідчим.
У судовому засіданні представником потерпілого-адвокатом ОСОБА_6 , заявлено клопотання, про приєднання до матеріалів кримінального провадження цивільного позову до ОСОБА_4 . Вважав підстави для повернення обвинувального акту прокурору відсутні. Вказував що ОСОБА_10 жодних розписок не писав про відсутність претензій.
Представника органу опіки та піклування в судовому засіданні залишив вирішення вказаного питання на розсуд суду.
Заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, який заперечив проти клопотання обвинуваченого та його захисника, та потерпілого ОСОБА_7 , та його представника суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
У відповідності до положень ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.
З положень вказаної статті слідує, що формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями. Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України). Вичерпні вимоги до обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування викладені в ст.ст. 291, 109 КПК України.
Зокрема, ч. 5 п. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України.
Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.
Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.
Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.
Відповідно до висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 р., аналіз ст.. 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.
Відповідно до висновків, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.
Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.
Разом з цим, відсутність у змісті обвинувального акту фактично визначеної частини «формулювання обвинувачення» є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: Роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення (ст.348 КПК України); Визначення меж судового розгляду (ст.337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст.338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст.341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п.1 ч.3 ст.374 КПК України).
Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.
При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.
Так у обвинувальному акті зазначено, що своїми діями ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене 2 статті 286 КК України.
Відповідно до зазначеного обвинувального акту вказані фактичні обставини кримінального правопорушення.
Так, зазначається, що ОСОБА_4 18 серпня 2019 року близько 02 год. 00 хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи право керувати будь-яким видом транспортним засобу у зв`язку з відсутністю посвідчення водія, керував технічно справним т.з., а саме скутером без номерного знаку, рухався по автодорозі М-06 сполученням Київ-Чоп по 800 км. в напрямку села Глибоке, Ужгородського району разом із пасажиром ОСОБА_11 . В подальшому рухаючись по вказаній вище автодорозі водій ОСОБА_4 проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалась, не забезпечив безпеку дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух скутера та безпечно керувати ним та за умов видимості ц напрямку рух прийняв рішення здійснити маневр виїзду на зустрічну смугу руху, для подальшого руху в населений пункт Глибоке, Ужгородського району, де на той час по вказаній смузі руху рухались автомобілі в напрямку міста Ужгород, Закарпатської області. Після чого, перебуваючи на смузі зустрічного потоку дорожнього руху водій скутера ОСОБА_4 не впорався з керуванням скутеру і допустив зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія, номерний знак НОМЕР_1 , який в той час перебував на даному відрізку автодороги і рухався в напрямку м.Ужгород, Закарпатської області. У такий спосіб ОСОБА_4 порушив вимоги ПДР України, в саме п. 2.1а, 10.1, 16.13.
Далі слідчим описані висновки судових експертиз, згідно яких потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, транспортні засоби були в справному стані до дорожньо-транспортної події, вказується характер та форма пошкоджень транспортних засобів, механізм контактування транспортних засобів, місце зіткнення, та вказується що причиною вказаної дтп є дії водія скутера ОСОБА_4 .
За таких обставин органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Поряд з цим, обвинувальний акт не містить відомостей про доведеність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Суб`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними.
Кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України відноситься до категорії правопорушень, вчинених з необережності. Згідно положень ст. 25 КК України необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість, які мають різну юридичну природу.
При цьому, жодного посилання в обвинувальному акті на розкриття суб`єктивної сторони кримінального правопорушення в діях ОСОБА_4 стороною обвинувачення не наводиться.
Крім того, в обвинувальному акті формулюючи обвинувачення вказується, що «перебуваючи на смузі зустрічного потоку дорожнього руху водій скутера ОСОБА_4 не впорався з керуванням скутеру і допустив зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія».
Одночасно слідчий посилається на висновок експерта в якому вказується що « ОСОБА_4 який здійснюючи маневр повороту ліворуч з головної дороги на другорядну не надав дорогу автомобілю Шкода марки Октавія, який рухався в зустрічному напрямку та виїхав на його смугу руху на такій відстані від останнього на якій його водій вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, з моменту виникнення йому небезпеки для руху».
Крім того в слідчий посилається на висновок експерта в якому вказується що «автомобіль Шкода марки Октавія першопочатково контактував передньою правою частиною з правою боковою частиною скутера».
Тобто в частині того, яким саме чином водій скутера ОСОБА_4 не впорався з керуванням скутеру і допустив зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія не співпадають з описаними в цьому ж обвинувальному акті даними якими вважає встановленими орган досудового розслідування.
Тобто обвинувальний акт містить суперечності, які жодним чином не обґрунтовано в обвинувальному акті.
З огляду на викладене, суд зазначає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, але в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, що свідчить про недотримання слідчим вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті КК України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Викладення фактичних обставин провадження з підсумком про те, що особа вчинила те чи інше кримінальне правопорушення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 , не може замінити формулювання обвинувачення, оскільки за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладаються до формулювання обвинувачення.
Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Крім того, вимогами п. 3, п.5 ч.2 КПК України передбачено, що обвинувальний акт, зокрема, має містити такі відомості:
- анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
- виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Крім того, положеннями ч. 7 ст. 55 КПК України також передбачено, що якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особи в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.
Під час досудового розслідування, відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Судом встановлено, що в обвинувальному акті наявні розбіжності щодо статусу потерпілого та розміру завданої матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 ..
Як вбачається з обвинувального акта, при викладенні фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , зазначено, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру скутер ОСОБА_7 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Тобто вказано, що потерпілим, якому внаслідок кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України спричинено шкоду у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, є ОСОБА_11 . Відомостей про отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 обвинувальний акт не містить.
Відповідальність за ст. 286 КК України розподіляється згідно з її частинами залежно від тяжкості наслідків, що настали. За ч.1 відповідає особа, внаслідок діяння якої потерпілому спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, за ч.2 якщо спричинено смерть потерпілого, або потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження . Ч.3 ст. 286 КК України передбачає відповідальність у разі вчинення діяння, передбаченого ч.1 цієї статті, якщо воно спричинило загибель двох або більше людей.
Об`єктом злочину за ст.286 КК України є безпека дорожнього руху, здоров`я та життя громадян.
Особи, які отримали внаслідок злочину майнову та/або моральну шкоду, але не є потерпілим, діючий КПК України передбачає процесуальний статус цивільного позивача, відповідно до положень ст. 61 КПК України.
Відповідно до ст. 61 ч. 1, 3 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, предявила цивільний позов.
Цивільний позивач має права та обовязки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.
При цьому, в обвинувальному акті зазначено, що майнової шкоди кримінальним правопорушенням (злочином) спричинено власнику транспортному засобу ОСОБА_12 .
Одночасно, з тексту обвинувального акту вбачається, що матеріальні збитки, завдані внаслідок деформації автомобіля ОСОБА_12 відшкодовано, відповідно до розписки власника транспортного засобу, яка перебуває в матеріалах кримінального провадження.
Поряд з цим, в підготовчому судовому засіданні представником потерпілого-адвокатом ОСОБА_6 , подано цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Одночасно представник потерпілого вказував, що ОСОБА_10 жодних розписок не писав про відсутність претензій.
Тобто обвинувальний акт містить суперечності, які жодним чином не обґрунтовано в обвинувальному акті.
Вказані розбіжності та суперечності викладу фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, в судовому засіданні пояснити прокурор не зміг.
Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).
Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено також, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.
Разом з тим, в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутня постанова про визнання будь-якої особи потерпілою у справі у відповідності до положень ст. 55 КПК України. Вказується виключно про допит потерпілих.
Реєстр матеріалів досудового розслідування, доданий до обвинувального акта, складений слідчим без додержання вимог, встановлених ст.109 КПК України, так як в реєстрі не зазначені без виключень всі процесуальні дії і не всі прийняті слідчим процесуальні рішення які були проведені і прийняті під час досудового розслідування.
Ст.109 КПК України передбачені вимоги до реєстру матеріалів досудового розслідування. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення, реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування, вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування
В порушення вимог ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей щодо прийнятих під час досудового розслідування всіх процесуальних рішень та всіх вчинених процесуальних дій.
За змістом процесуального закону, передусім, ст.291 КПК України, вимогам закону повинен відповідати не лише обвинувальний акт, а й додані до нього обов`язкові документи, оскільки це сприяє розгляду кримінального провадження протягом розумного строку та виконанню завдань процесуального кодексу, встановлених ст.2 КПК України.
При цьому особа потерпілого у кримінальному провадженні є обставиною, що має бути встановлена судом, і обвинувальний акт в цій частині має узгоджуватись між собою та не містити суперечностей. Встановлені судом обставини вказують на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.
Обов`язок слідчого чи прокурора зазначати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, і КПК не уточнює будь-то це шкода державі, чи особам приватного права, а вже потім у потерпілого є право на звернення з цивільним позовом про відшкодування шкоди, нанесеної кримінальним правопорушенням.
Таким чином суд приходить до висновку про порушення вимог п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України при складенні обвинувального акту відносно ОСОБА_4 .
Крім того, судом встановлено, що під час складення обвинувального акту в порушення вимог ст. 291 КПК України не було вказано особу законного представника неповнолітнього обвинуваченого та їх анкетні дані, або підстави за яких такого законного представника не було можливості залучити.
Так, частиною 1 ст. 44 КПК України передбачено, що якщо підозрюваним, обвинуваченим є неповнолітній або особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з ним залучається його законний представник. Про залучення законного представника слідчий, прокурор виносить постанову, а слідчий суддя, суд - постановляє ухвалу, копія якої вручається законному представнику.
Крім того, обвинувальний акт, складений стосовно ОСОБА_4 містить посилання на висновки експертів, посилання на висновки експертиз в обвинувальному акті, суперечить ч. 2 ст. 291 КПК України.
Зазначені обставини суперечать принципам верховенства права й неупередженості суду, безпосередності дослідження ним доказів, що закріплено у ст. ст. 7, 8, 22, 23 КПК України.
Слід зауважити, що викладені обставини, а саме розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить вже на цій стадії провадження сторону захисту у нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.
Так, Європейський суд з прав людини в п. 87 рішенні по справі "Салов проти України" від 06.09.2005 (статус остаточного набрало 06.12.2005), в якій були встановлені порушення статті 6 Конвенції та визначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.
Отже, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.
Тобто, приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт не відповідає: слідчий не виклав та не встановив всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є обов`язком, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілого і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42, 52 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження.
Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.
Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, тобто обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що передбачені нормами ст. 91 КПК України.
За таких обставин, вимога законодавця щодо наявності в обвинувальному акті окремої складової частини, передбаченої п.5 ч.2 ст.291 КПК України - формулювання обвинувачення, є імперативною.
За практикою тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 25.03.1999 у справі «Pеlissier et Sassi v. France» (заява № 25444/94, §§ 51, 52, 54) справедливий судовий розгляд неможливий без дотримання права обвинуваченого на детальне повідомлення про характер і підстави висунутого обвинувачення за п. 3«а» ст. 6 Конвенції про захист права людини та основоположних свобод, яке не терпить неконкретного обвинувачення і вимагає доведення до відома особи детально сутності обвинувачення не лише через юридичну кваліфікацію реальних фактів, але і через підстави обвинувачення, якими визнаються факти, поставлені за вину, які лежать в основі твердження про вчинення злочину. Тому, положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
Таким чином, потерпілий ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_4 вважають, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, так як в обвинувальному акті не викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, і ці положення кримінального процесуального законодавства застосовуються з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.
На думку потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_4 з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, обвинувальний акт відносно обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно повернути прокурору .
Відсутність належної правової оцінки усіх обставин кримінального правопорушення не лише нівелює право обвинуваченого ОСОБА_4 знати, в чому його обвинувачують, і яку оцінку суд може надати відповідним фактам, але і становить втручання в права потерпілих знати сутність підозри та обвинувачення за ст. 56 КПК України та право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність ст.413 КПК України визнається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, та позбавляє можливості призначити судовий розгляд в межах висунутого ОСОБА_4 обвинувачення за відсутністю у обвинувальному акті викладу формулювання обвинувачення з посиланням на положення закону і частини статті закону України про кримінальну відповідальність.
Наведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акта вимогам положень ч.2 ст.291 КПК України.

Прокурором в суді не спростовані допущені слідчим порушення норм чинного КПК України.
Суд вважає, що наведені недоліки повинні бути усунуті органом досудового розслідування, а не судом, оскільки чинним КПК України не передбачена така компетенція суду чи обов`язок суду, на стадії судового провадження вчиняти дії, які вчиняються досудовим слідством в стадії досудового розслідування, які входять в обов`язок посадових осіб при досудовому слідстві.
Органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ассенов та інші проти Болгарії» (Assenov та Others v. Bulgaria), п. 103).
При цьому, враховуючи, що відповідно до вимог закону можуть бути вирішенні під час підготовчого судового засідання, суд не оцінює правильність кваліфікації дій обвинуваченого за вищевказаними кримінальними правопорушеннями.
Суд не виходить за межі своїх повноважень по даному кримінальному провадженню, даючи оцінку обставинам справи, які підлягають дослідженню в ході судового розгляду кримінального провадження, оскільки суд приймаючи рішення в підготовчому судовому засіданні про повернення обвинувального акта прокурору не досліджує фактичні обставини справи, які підлягають дослідженню в ході судового розгляду справи.
Суд виходить з того, що обвинувальний акт має відповідати не лише формальним ознакам, зазначеним у ст. 291 КПК України, а й іншим вимогам кримінального процесуального закону, зі змісту яких випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути зрозумілим, конкретним і логічним.
Суд приходить до висновку, що вказані порушення чинного законодавства України, являються істотною перешкодою для призначення зазначеного кримінального провадження до судового розгляду, тому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення викладених вище порушень чинного законодавства України.
Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. І це є правом прокурора, яким він може і не скористатись.
За ч.1 ст.338 КПК з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Таким чином, прокурор позбавлений можливості в ході судового розгляду змінити або доповнити фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, без зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення.
Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.
Вищевикладені обставини вказують на порушення кримінального процесуального законодавства та порушення права обвинуваченого на захист, яке, зокрема, повинно бути забезпечено конкретністю пред`явленого обвинувачення та можливістю реалізувати гарантоване Конституцією України та чинним КПК України право на захист.
Прокурор, затверджуючи такий обвинувальний акт, не звернув уваги на те, що складений слідчим обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні, не відповідав вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

З урахуванням наведеного обвинувальний акт з додатками необхідно повернути прокурору.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст.314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокурору для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 314, 372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000990 від 18 серпня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 2 статті 286 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 7 днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1