17.09.2021 377/461/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

представника потерпілих ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному проваджені № 000159, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 червня 2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Потіївка, Радомишльського району, Житомирської області, громадянин України, працює в ТОВ «СПАРТА» на посаді директора, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2018 року, має вищу освіту, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою
статті 296, частиною першою статті 122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2020 року, у період часу з 04:00 до 04:10, ОСОБА_5 , знаходячись у громадському місці, а саме поряд з будівлею кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побачив компанію молодиків, серед яких були потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та вирішив вчинити по відношенню до присутніх хуліганські дії і безпричинно заподіяти останнім тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення хуліганських дій та заподіяння тілесних ушкоджень, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності та доброзичливості, демонструючи протиправну вседозволеність, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_7 , та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, безпричинно наніс останньому один удар кулаком правої руки в область щелепи з лівого боку та одного удару кулаком лівої руки в область обличчя з правого боку.

Продовжуючи свої злочинні дії, направленні на вчинення хуліганських дій та заподіяння тілесних ушкоджень, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності та доброзичливості, демонструючи протиправну вседозволеність, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_5 , підійшов до ОСОБА_8 , та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, безпричинно наніс останньому один удар кулаком правої руки в область щелепи з лівого боку.

В результаті злочинних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи області, кутів, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в області кута зліва і між 42-43 зубами, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений частиною першою статті 296 КК України, та умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений частиною першою статті 122 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчинені кримінальних правопорушеннях, передбачених частиною першою статті 296, частиною першою статті 122 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорює, підтвердив події, факти та обставини вчинення злочинів, встановлені судом та викладені вище.

Суд, враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, на підставі частини третьої статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників процесу, судом вирішено провести допит обвинуваченого, потерпілих, дослідити обліково-характеризуючі дані щодо обвинуваченого та матеріали щодо цивільних позовів.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин вчинення ним кримінальних правопорушень, та своєї поведінки за викладених вище обставин, додатково пояснив, що приїхав до кафе пограти у більярд, а коли вийшов на вулицю, виник словесний конфлікт з ОСОБА_7 через ланцюжок. Коли конфлікт почав розвивати, він замахнувся кулаком на ОСОБА_7 , проте не вдарив, не попав, але потім наніс удар кулаком в область челюсті, також удар ним було нанесено і ОСОБА_8 , який стояв позаду, видимих слідів від удару на обличчі хлопцівне бачив. Також зазначив, що з метою вирішити питання щодо витрат на лікування приїздив до хлопців у лікарню, спілкувався з ОСОБА_7 , пропонував понести витрати на лікування, проте названа ним сума у 10000 доларів США для нього була занадто великою та він відмовився її сплачувати. ОСОБА_8 не бачив. Щиро кається у вчиненні ним протиправних діянь, вибачився у судовому засіданні перед потерпілими, просив суд суворо його не карати. Щодо цивільних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вважає завищеними розміри матеріальної та моральної шкоди, визнає у тій частині, що підтверджується доказами, також заперечує проти відшкодування витрат на правову допомогу.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засідання пояснив, що 21 червня 2020 року відпочивав з товаришем, були на сходах біля бару «Атлант», побачили, що з бару вийшов ОСОБА_9 , який почав нецензурно висловлюватися до присутніх та звернув увагу на ОСОБА_10 та його ланцюжок. Скороход ОСОБА_11 намагався лівою рукою вдарити ОСОБА_12 в область голови, проте той уникнув удару. Вони відійшли поговорити, у них був словесний конфлікт, ОСОБА_12 просив ОСОБА_11 заспокоїтись, оскільки багато людей навколо, на місці встановлені камери, проте ОСОБА_11 наніс удар ОСОБА_12 в область челюсті. ОСОБА_12 взявся за челюсті, а ОСОБА_11 наніс ще один удар. ОСОБА_12 почав відходити та просив забрати ОСОБА_11 , але всі його боялися, спостерігали. ОСОБА_12 почав втікати, але ОСОБА_11 збив його з ніг. Коли ОСОБА_12 був на землі всі інші присутні почали їх розбороняти він також був там. Коли ОСОБА_12 посадили до автомобіля, він попросив у ОСОБА_11 не робити цього, проте у відповідь відчув удар в челюсті. Коли він відвернувся від ОСОБА_11 , побачив, що йому вибито зуб, почав відбігати від нього до будівлі, де був його знайомив, який відвіз його до лікарні. Вважає, що перебування у лікарні, втрата двох зубів підлягають відшкодуванню обвинуваченим у заявленому розмірі моральної та матеріальної шкоди, а також витрати на правову допомогу.

Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що 21 червня 2020 року приблизно о 4 годині стояв біля входу у кафе-бар. З кафе вийшов обвинувачений, який висловлювався принизливими словами. Попросив його припинити, проте він погрожував застосувати силу. Потім ОСОБА_9 почав запитувати, чому він носить ланцюжок без хрестика, а потім обвинувачений несподівано хотів нанести удар, проте він ухилися. Потім він з ОСОБА_11 відійшли в бік поговорити, але ОСОБА_11 провокував його на бійку. Він просив ОСОБА_11 припинити свої дії, оскільки за ними спостерігають люди, на вулиці є камери, але в цей момент він відчув удар в щелепу. Він почав шепелявити, почала йти кров, проте обвинувачений наніс удар з іншого боку в щелепу, всього було три удари. Він намагався відскочити від ОСОБА_11 , намагався втекти, проте ОСОБА_11 збив його з ніг. Продовжувати наносити удари, ОСОБА_11 перешкодили присутні очевидці. Потерпілий зазначив, що ОСОБА_13 приходив до нього в лікарню, просив забрати заяву з поліції та пропонував відшкодувати витрати на лікування, проте потім відмовився та сказав, що не буде відшкодовувати. Вважає, що перебування в лікарні, втрата ваги та двох зубів, є підставою для відшкодування заявленої суми моральної та матеріальної шкоди.

Таким чином, суд визнає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство) та в умисному середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, та кваліфікує дії обвинуваченого за частиною першою статті 296, частиною першою статті 122 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 вірно кваліфіковані органом досудового розслідування.

При вирішенні питання щодо обрання ОСОБА_5 покарання суд керується вимогами статей 65-67 КК України, роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», бере до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує вимоги статті 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції частини першої статті 296 та частини першої статті 122 КК України, ступінь тяжкості вказаних кримінальних правопорушень, які відповідно до статті 12 КК України, є проступком та нетяжким злочином.
Дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_5 : одружений, має на утриманні малолітню доньку 2018 року народження, офіційно працевлаштований, раніше не судимий, в силу статті 89 КК України, згідно побутової характеристики за місцем проживання скарг від сусідів та мешканців будинку не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Щодо характеристика, наданої Міським громадським формування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », суд не бере її до уваги, оскільки вона надана організаціє, керівником якої є батько обвинуваченого ОСОБА_14 .
Згідно досудової доповіді, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить безпеки для суспільства. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме заходів спрямованих на попередження вчинення насильницьких дій. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, Славутицький міський сектор вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язку: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до статті 66 КК України, суд визнає щире каяття та визнання провини.

Обставин, яку обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно із частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а відповідно до частини другої статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 6 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (пункт 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Таким чином, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, а також враховуючи висновок органу пробації, зважаючи на думку потерпілих щодо міри призначення покарання обвинуваченому, які вважають достатнім для виправлення обвинувачено лише позбавлення волі, вимоги статей 50, 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі у межах санкцій частини першої статті 296 та частини першої статті 122 КК України із урахуванням частини першої статті 70 КК України, без ізоляції від суспільства та щодо нього можливо застосувати положення статей 75, 76 КК України.

Суд вважає, що таке покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

У кримінальному провадженні потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подано цивільні позови про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, а також про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Потерпілий ОСОБА_7 просить стягнути із ОСОБА_5 на його користь грошові кошти у розмірі 42028 гривень 87 копійок відшкодування матеріальної шкоди; 200000 гривень 00 копійок відшкодування моральної шкоди; 53526 гривень 60 копійок судові витрати на правову допомогу та 1659 гривень 00 копійок понесені судові витрати на проведення експертизи.

В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_7 , внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_5 , травми у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в області кутів, позивача було госпіталізовано до КНП «Чернігівська обласна лікарня», де його було прооперовано та він проходив стаціонарне лікування протягом 21 дня, що унеможливило вживання їжі, а також проведення гігієнічних процедур ротової порожнини, що в свою чергу негативно вплинуло на стан зубів та ротової порожнини, що потребує значного періоду часу для лікування. З моменту отримання травми та під час перебування на стаціонарному лікуванні позивач постійно відчував нестерпний біль, викликаний порушенням цілісності кісток нижньої щелепи з обох сторін, про що свідчать виписані у медичному закладі знеболюючі препарати, упродовж даного періоду часу позивач почував себе незручно, дискомфортно, був вимушений пристосовуватись до негативних умов існування. Періодичний біль в місцях перелому відчувається позивачем і дотепер. Отримана травма негативно вплинула на особисте та громадське життя позивача, який не міг повноцінно спілкуватись із близькими та друзями, досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідача, стурбованість щодо своєї соціальної репутації, було завдано шкоди його діловій репутації за місце роботи, позивач змушений утриматись від тренувань та участі у змаганнях, що також негативним чином вплинуло на його спортивну форму та фізичні показники. У зв`язку з негативними змінами в його соціальному житті, порушення звичного способу життя та необхідність докладання значних зусиль для його відновлення, заподіяну моральну шкоду оцінює у 200000 гривень.

У зв`язку зі стаціонарним лікуванням позивач зазнав витрат на медичні препарати та лікування на загальну суму 933,85 грн., 3227,32 грн витрати його родичів на пальне, пов`язаних з проїздом до м. Чернігова, 989,70 грн. витрати у зв`язку з переїздом представників до іншого населеного пункту з метою представництва у рамках досудового розслідування, 14600,00 грн. на імплантацію двох видалених зубів, 9450,00 грн. медичні процедури, призначені щелепно-лицевого хірурга клініки «Medikom»,

1500, 00 грн. додаткове медичне обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка» та 11328,00 грн. на призначене лікування, 1659, 00 грн витрат на проведення експертизи, а також 53526, 60 грн. гонорар адвоката.

Потерпілий ОСОБА_8 просить стягнути із ОСОБА_5 на його користь грошові кошти у розмірі 27287 гривень 89 копійок відшкодування матеріальної шкоди; 100000 гривень відшкодування моральної шкоди; 53526 гривень 60 копійок судові витрати на правову допомогу та 1659 гривень 00 копійок понесені судові витрати на проведення експертизи.

В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_8 після отримання внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 травми у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в області кута зліва та між 42-43 зубів, було госпіталізовано до КНП «Чернігівська обласна лікарня», де його було прооперовано та він проходив стаціонарне лікування протягом 21 дня, що унеможливило вживання їжі, а також проведення гігієнічних процедур ротової порожнини, що в свою чергу негативно вплинуло на стан зубів та ротової порожнини, що потребує значного періоду часу для лікування. З моменту отримання травми та під час перебування на стаціонарному лікуванні позивач постійно відчував нестерпний біль, викликаний порушенням цілісності кісток нижньої щелепи з обох сторін, про що свідчать виписані у медичному закладі знеболюючі препарати, упродовж даного періоду часу позивач почував себе незручно, дискомфортно, був вимушений пристосовуватись до негативних умов існування. Періодичний біль в місцях перелому відчувається позивачем і дотепер. Отримана травма негативно вплинула на особисте та громадське життя позивача, який не міг повноцінно спілкуватись із близькими та друзями, досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідача, стурбованість щодо своєї соціальної репутації. У зв`язку з негативними змінами в його соціальному житті, порушення звичного способу життя та необхідність докладання значних зусиль для його відновлення, заподіяну моральну шкоду оцінює у 100000 гривень.

У зв`язку зі стаціонарним лікуванням позивач зазнав витрат на медичні препарати та лікування на загальну суму 933,85 грн, 804,04 грн витрати його родичів на пальне, пов`язаних з проїздом до м. Чернігова, 14600,00 грн. на імплантацію двох видалених зубів, 9450,00 грн. медичні процедури, призначені щелепно-лицевого хірурга клініки «Medikom», 1500, 00 грн. додаткове медичне обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», 1659, 00 грн витрат на проведення експертизи, а також 53526, 60 грн. гонорар адвоката.

Обвинувачений (відповідач) ОСОБА_5 цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнав частково, свої заперечення виклав у відзивах на позовні заяви.

Так, відповідач ОСОБА_5 визнав позовні вимоги ОСОБА_7 у частині, яка підтверджується доказами, а саме щодо: понесених ним витрат на лікування у розмірі

63,21 грн., 1500 грн. витрати за медичні обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», а також 15000 грн моральної шкоди. Інші вимоги не визнає, посилаючись на їх необгрунтованість та недоведеність.

Позовні вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_5 також визнає у частині, яка підтверджується доказами, а саме щодо: понесених ним витрат на лікування у розмірі

717 грн., 1500 грн. витрати за медичні обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», а також 10000 грн. моральної шкоди. Інші вимоги не визнає, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність.

Представником цивільних позивачів на відзив подано відповідь, на яку, в свою чергу, цивільним відповідачем подано заперечення.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, дійшов висновку, що позови цивільних позивачів у кримінальному провадженні підлягають до задоволення частково, з таких підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із статтею 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Суд враховує положення частини п`ятої статті 128 КПК України, якою визначено, що якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом нормами КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України.

У відповідності до вимог пункту 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», вирішуючи цивільний позов у кримінальній справі про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я потерпілого (витрат на лікування, посилене харчування, протезування, сторонній догляд, поховання тощо), суди повинні керуватися відповідним цивільним законодавством і виходити з роз`яснень із цих питань, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (пункт 3 частини першої статті 91 КПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи

(частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Щодо стягнення моральної шкоди на користь потерпілих, суд зазначає таке.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних чи фізичних страждань, наявності інших негативних наслідків, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня

2001 року у справі «Перна проти Італії», від 9 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Враховуючи обставини справи, суд вважає, що неправомірними діями обвинуваченого цивільним позивачам була заподіяна моральна шкода, яка полягає у їх тривалих душевних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях з приводу ушкодження здоров`я, зокрема, через шинування, зумовлене нанесеною обвинуваченим травмою, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості що, потягнуло за собою тривалий розлад здоров`я (понад 21 день), потерпілі зазнали моральних страждань та дискомфорту, у порушенні звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Дотримуючись принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо відшкодування ОСОБА_5 моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і вважає достатнім для її компенсації є стягнення з обвинуваченого (цивільного відповідача) на користь потерпілих (цивільних позивачів) по 20 000 гривень кожному.

Щодо стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілих, суд зазначає таке.

Пунктом 10 частини першої статті 56 КПК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Щодо позовних вимог ОСОБА_7 в частині витрат на лікування, судом, під час дослідження оригіналів фіскальних чеків, з урахуванням медичної документації та призначення лікарів, встановлено, що ОСОБА_7 поніс витрати на лікування у розмірі 707, 84 грн., що підтверджується фіскальними чеками з придбання медикаментів із аптек від 21 та 26 червня 2020 року.

Також судом встановлено та це визнається відповідачем, позивач ОСОБА_7 поніс документально підтверджені витрати на додаткове медичне обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка» у розмірі 1500, 00 грн.

Таким чином, із відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 підлягають стягненню 2207, 84 грн. матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог ОСОБА_8 в частині витрат на лікування, судом, під час дослідження оригіналів фіскальних чеків, з урахуванням медичної документації та призначення лікарів, встановлено, що ОСОБА_8 поніс витрати на лікування у розмірі 717, 00 грн., що також не заперечується відповідачем.

Судом встановлено та це визнається відповідачем, позивач ОСОБА_7 поніс документально підтверджені витрати на додаткове медичне обстеження у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка» у розмірі 1500, 00 грн.

Таким чином, із відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 підлягають стягненню 2217, 00 грн. матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимога ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування їм понесених родичами витрат на пальне, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки ці витрати понесені третіми особами та не підтверджуються належними та допустимими доказами, що кошти у розмірі 804,04 грн., 3227,32 грн були витрачена саме для поїздок до лікарні і лише для них.

Також не підлягають задоволенню витрати у розмірі 989,70 грн. на пальне, харчування та дистильовану воду для автомобіля за цивільним позовом ОСОБА_7 , які були витрачені представником, у зв`язку з переїздом до іншого населеного пункту з метою представництва у рамках досудового розслідування, оскільки вони не можуть відноситися до матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням та не є шкодою або збитками у розумінні статей 22, 1166 ЦК України, проте відповідно до статті 121 КПК України є витратами пов`язаними із прибуттям до місця досудового розслідування та які згідно статті 118 КПК України є процесуальними витратами. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження представника, несе особа, яку він представляє (частина третя статті 121 КПК України).

Щодо витрат на імпланти зубів у розмірі по 1400 грн. кожному з потерпілих, витрат згідно калькуляції послуг ПП «Клініка Медіком» від 5 жовтня 2020 року у розмірі

9450 грн, кожному позивачу та 11328,00 грн. призначеного ОСОБА_7 лікування у ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки позивачами не надано доказів отримання цього лікування та сплати за нього. При цьому, розраховуючи суму імплатів зубів, представником потерпілих було взято за основу запропоновані ціни з Інтернет мережі, калькуляція послуг ПП «Клініка Медіком» від 5 жовтня 2020 року у розмірі 9450 грн. є єдиною, проте її копія долучена як до позову ОСОБА_7 та позову ОСОБА_8 без будь-якої ідентифікації відношення до конкретної особи, а попередній талон пацієнта ОСОБА_7 на суму 11328,80 грн. не містить реквізитів, якою медичною установою його складено, відсутній підпис та печатка лікаря.

Відповідно до роз`яснень, викладених у підпункті «д» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні додаткових витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.

Разом з наведеним вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо стягнення із ОСОБА_5 коштів в сумі: по 1400 грн. по 9450 грн, кожному позивачу та 11328,00 грн, що полягають у необхідності у майбутньому продовження їх лікування не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивачів не надано висновку медико-соціальної експертної комісії щодо необхідності саме такого виду лікування і не було заявлене клопотання про призначення судово-медичної експертизи з даного питання, а надані розрахунки не можуть бути підставою для стягнення додаткових витрат у майбутньому з викладених вище підстав, в тому числі з урахуванням положень статей 76, 78 та 81 ЦПК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення із Скорохода витрат по сплаті за проведення експертиз у сумі по 1659, 00 грн. кожному, слід зазначити таке.

Згідно статті 118 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів є різновидом процесуальних витрат.

Відповідно до частини першої статті 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Саме на слідчого або прокурора покладено обов`язок забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Як убачається із матеріалів долучених до цивільних позовів представник потерпілих у їх інтересах, за власною ініціативою, 4 серпня 2020 року звернувся до Комунального закладу Київської обласної ради «Київське обласне бюро судово-медичних експертиз» із клопотаннями про призначення судово-медичних експертиз з метою встановлення тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Аргументи сторони потерпілих, що висновки експертів за їх ініціативою були необхідні з тих підстав, що орган досудового розслідування не здійснював такі слідчі дії є необґрунтованими, оскільки як убачається із матеріалів, долучених до позовних заяв, представник потерпілих, крім усіх інших клопотань, поданих до органу досудового розслідування, у разі бездіяльності, не звертався із клопотаннями про признання експертиз та бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування не оскаржувалася у порядку, передбаченому статтями 303-306 КПК України.

Тим більше, як убачається із постанови старшого слідчого відділення Славутицького відділення поліції Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, капітала поліції ОСОБА_15 від 25 вересня 2020 року представнику потерпілих відмовлено у задоволенні клопотання про доручення до матеріалів кримінального провадження висновків експерта від 14 серпня 2020 року, оскільки станом на 22 вересня 2020 року у матеріалах кримінального провадження наявні висновки судово-медичних експертиз по встановленню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , проведених на підставі постанови інспектора сектору дізнання Славутицького ВП та на основі оригіналів медичних карток амбулаторних хворих, вилучених на підставі ухвали слідчого судді Славутицького міського суду.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення з відповідача ОСОБА_5 витрат на проведення експертизи по 1659, 00 грн. кожному.

Щодо витрат потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на правову допомогу, яку вони просять стягнути із відповідача ОСОБА_5 у розмірі по 53526, 60 грн. кожному, слід зазначити таке.

Так, частиною першою статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 118 КПК України, статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (пункт 3 частини першої статті 91 КПК України).

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня

2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Варто зазначити, що питання щодо доведеності витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, в тому числі відповідно до постанов від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20), від

5 березня 2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа №520/12065/19), постанови від 15 квітня 2021 року (справа №160/6899/20), постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від

3 жовтня 2019 року (справа №922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Таке правозастосування випливає з нової процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу, імплементованої у ЦПК України з 15 грудня 2017 року.

Так, на підтвердження надання представником потерпілих правової допомоги у кримінальному провадженні, до цивільних позовів долучено договори, укладені

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із адвокатським об`єднанням «Брати Федорови» про надання їм правової допомоги від 21 червня 2020 року, додаткові угоди до договорів від 21 червня 2020 року, акти про надані послуги та їх вартість від 16 жовтня 2020 року, докази на підтвердження здійснення представником потерпілих дій щодо надання правової допомоги, при цьому позивачами не додано належних доказів на підтвердження оплати ними гонорару у зв`язку з отриманням правової допомоги на що звернуто увагу суду у відзиві на позовні вимоги, проте, з урахуванням викладеного вище, це не є підставою для відмови у задоволенні позивних вимог у цій частині.

Таким чином, заявлені позивачами вимоги щодо стягнення із відповідача судових витрат на правову допомогу підлягають задоволенню, при цьому щодо суми гонорару адвоката слід зазначити таке.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня

2021 року (справа №280/2635/20).

Відповідно до частини п`ятої статті 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Заперечуючи проти суми гонорару адвоката у розмірі по 53526, 60 грн. кожному позивачу, відповідачем зазначено, що в укладених між потерпілими та адвокатським об`єднанням «Брати Федорови» договорах, не передбачено, яким є порядок обчислення гонорару ( виходячи з фіксованого розміру чи погодинної оплати), при цьому, судом встановлено, що представником позивачів долучено розрахунки вартості виконаних робіт (послуг), що надаються адвокатом.

Відповідач також звертаю увагу суду на невідповідність розміру заявлених потерпілим до відшкодування витрат на правову допомогу вимогам співмірності: із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для потерпілих, оскільки зі змісту копій клопотань, заяв, адвокатських запитів та інших документів, складених представником потерпілих та доданих до позовних заяв, убачається, що у переважній більшості за вступною та описовою частиною ці документи є однотипними, дублюють фабулу справи, посилання на норми кримінально-процесуального законодавства, проте не містять певних логічних висновків та належного обґрунтування необхідності звернення з тим чи іншим клопотанням, заявою, адвокатським запитом. Вимоги, викладені у цих клопотаннях, заявах, зверненнях жодним чином не вплинули на якість та строки досудового розслідування у кримінальному провадженні. Це дає підстави для висновку про те, що обсяг та якість наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), перелік яких відображений у актах про надані послуги від 16 жовтня 2020 року, а також час, витрачений адвокатом є явно неспівмірними розміру заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, не відповідають критеріям дійсності, необхідності, розумності їх розміру, а також не є пропорційними до предмету спору з урахуванням ціни позову.

Відповідач зазначає, що обсяг виконаних робіт (наданих послуг) відповідно до акті про надані послуги № 1 до договорів про надання правової допомоги від 21 червня

2020 року, укладених з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактично дублюється з обсягом виконаних робіт (наданих послуг), тобто є однаковими. Також, із змісту складених адвокатом документів, які долучені до позовних заяв, у переважній більшості такі документи складені одночасно в інтересах обох потерпілих, що не вимагало від представника потерпілих додаткового вивчення тих чи інших питань стосовно кожного потерпілого окремо та скорочувало час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги кожному з потерпілих. На думку відповідача, зазначені обставини мали бути враховані під час визначення витрат потерпілих на правову допомогу та впливають на критерій їх співмірності з обсягом наданої правової допомоги та часом, витраченим адвокатом на надання такої допомоги, а відтак і на обґрунтованість та розумність.

Таким чином, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 53526,60 грн. на користь кожного з позивачів, суд, дослідивши докази і доводи сторін, вважає що доводи відповідача щодо співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, заслуговують на увагу суду та мають бути враховані під час вирішення питання про стягнення з відповідача судових витрат.

Надаючи оцінку доводам відповідача та запереченням проти відшкодування судових витрат у цій справі у заявленому розмірі та визначаючись щодо співмірності та обґрунтованості заявлених до відшкодування на користь позивачів судових витрат, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачів

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 правову допомогу у розмірі по 26763,30 грн. кожному.

Згідно обвинувального акту, витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Керуючись статтями 100, 349, 368370, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 296, частиною першою статті 122 КК України та призначити йому покарання:

за частиною першою статті 296 КК України у виді обмеження волі на строк

1 (один) рік;

за частиною першою статті 122 КК України у виді обмеження волі на строк

2 (два) роки.

Відповідно до частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням відповідно до статті 76 КК України на засудженого таких обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження до засудженого не застосовувати.

Речові докази: DVD-диск на якому знаходяться відеозаписи з камер міської системи відеоспостереження м. Славутич, які охоплюють майданчик біля кафе-бару «Атлант» м. Славутич за період часу з 03:56 до 04:10 21 червня 2020 року, який зберігається при матеріалах кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

Цивільний позов за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 2207 (дві тисячі двісті сім) гривень 84 копійки матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 26762 (двадцять шість тисяч сімсот шістдесят три) гривні 30 копійок судових витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Цивільний позов за позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 2217 (дві тисячі двісті сімнядцять) гривень 00 копійок матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 26762 (двадцять шість тисяч сімсот шістдесят три) гривні 30 копійок судових витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1