Справа № 462/527/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2022 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000016 від 09.01.2022 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпропетровської області, Павлоградського району, с.Межиріч, українця, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , відповідно до наказу №3 командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2021 призначений на посаду стрільця взводу охорони роти управління військової частини у військовому званні солдат.

08 січня 2022 року, близько 20 годин 07 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи в помешканні квартири АДРЕСА_3 , умисно, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що поширена ним інформація є неправдивою, здійснив дзвінок з мобільного телефону з абонентським номером НОМЕР_2 на лінію екстреного виклику оператора «101» ГУ ДСНС у Львівській області та повідомив працівникам ДСНС завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування потяга №231 сполученням «Дніпро-Івано-Франківськ» у складі 13-ти пасажирських вагонів, що призвело до дезорганізації функціонування руху поїздів та безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано, як завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибелі людей чи інших тяжких наслідків, за ч.1 ст.259 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю. Пояснив, що 08.01.2022 року, перебуваючи вдома після звільнення із добового наряду, поговорив зі своєю дівчиною та посварився із нею. Остання на той момент була у потязі сполученням «Дніпро-Івано-Франківськ». Він зателефонував в ДСНС та повідомив неправдиву інформацію про замінування цього потяга. Від поліції не ховався, повідомив, де він знаходиться. Шкодує про вчинене.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України інші докази кримінального провадження судом не досліджувались. Суд визнав недоцільним дослідження інших доказів, оскільки обвинувачений в судовому засіданні не оспорював факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України при вищезазначених обставинах, учасники судового провадження проти цього не заперечували.
Судом з`ясовано, чи правильно учасники судового провадження розуміють зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Обставинами, які пом`якшують вину обвинуваченого ОСОБА_4 та передбачені ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують вину обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого.
ОСОБА_4 визнав свою вину, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, є військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом, на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває, не є особою з інвалідністю, і вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст. 259 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки.
Разом з тим, суд, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без реального відбування призначеного йому покарання, однак, в умовах здійснення обов`язкового контролю за подальшою його поведінкою, при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та з покладенням на нього обов`язків, передбачених законом при застосуванні ст. 75 КК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У цій ситуації, про можливість належної соціалізації обвинуваченого та допустиму репутацію свідчить розкаяння у вчиненому, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.
Тим паче, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
За вимогами ст. 124 КПК України із ОСОБА_4 належить стягнути на користь держави витрати, пов`язані із проведенням експертизи, в сумі 4 800,08 грн.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Керуючись ст.ст.368-371,373-374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк на 1 (один) рік.
Відповідно до частини 4 статті 76 Кримінального кодексу України нагляд за ОСОБА_4 , як військовослужбовцем, звільненим від відбування покарання з випробуванням, покласти на командира Військової частини НОМЕР_1 , у разі зміни місця служби командира військової частини за новим місцем служби, а у разі звільнення з військової служби - контроль за виконанням вироку покласти на уповноважений орган з питань пробації.
У разі звільнення з військової служби зобов`язати ОСОБА_4 згідно з частиною 1 статті 76 Кримінального кодексу України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися в уповноважений орган з питань пробації для реєстрації.
Іспитовий строк обчислювати відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку суду.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати пов`язані із проведенням експертизи відео-звукозапису в сумі 4 805 (чотири тисячі вісімсот п`ять) гривень 08 копійок.
Скасувати арешт майна, накладений відповідно до ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 10.01.2022 на мобільний телефон марки «Samsung A21» ІМЕІ1: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 , чорного кольору, з сім карткою з номером НОМЕР_5 та НОМЕР_6 .
Речовий доказ:
мобільний телефон марки «Samsung A21» ІМЕІ1: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 , чорного кольору, з сім карткою з номером НОМЕР_5 та НОМЕР_6 повернути ОСОБА_4 .
Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Залізничний районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1