Справа № 461/1102/21
Провадження № 1-в/461/182/21
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.12.2021 року Галицького районний суд м. Львова в складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання начальника Самарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироків відносно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-
Самарський районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області в особі начальника ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду міста Львова з клопотанням, в якому просить питання, пов`язане з виконанням вироків відносно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Учасники процесу в судове засідання не з`явились.
Вивчивши матеріали подання, суд дійшов до наступного висновку.
Встановлено, що вироком Галицького районного суду міста Львова від 29.11.2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Крім того встановлено, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 08.02.2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік.
У відповідності до п.11, п.14 ч.1ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема: про застосування покарання за наявності кількох вироків; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Статтею 72 КК України не передбачено повне або часткове складання, поглинання іспитового строку при призначенні покарання за сукупністю злочинів. Зазначені в ст. 70 КК України правила застосовуються лише до покарань.
Згідно роз`яснень, викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 р., коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань
не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 754/2749/17 щодо застосування частини 4 статті 70 КК України, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
У постанові від 21.01.2020 у справі № 484/5806/18 Верховний Суд також зазначив, якщо за вчинення злочинів особа була за вироком суду звільнена від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще і в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, то в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею злочинів має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням (попередній вирок), на момент постановлення наступного вироку. Тобто у тому випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу і в цьому разі, якщо наступним вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення частини 4 статті 70 щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній та наступний - виконуються самостійно.
Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 156/149/20.
Крім того, у порядку, передбаченому розділом VІІІ КПК України, суд може вирішувати на стадії виконання вироків, лише ті питання, які не стосуються суті вироку, і не тягнуть погіршення становища засудженого. Не підлягають розгляду у такому порядку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.
Таким чином, у разі, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08.02.2021 року та вирок Галицького районного суду міста Львова від 29.11.2021 року слід виконувати самостійно.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, суд
визначити, що вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08.02.2021 року та вирок Галицького районного суду міста Львова від 29.11.2021 року відносно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід виконувати окремо один від одного.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1