Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/4147/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2021року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, працюючого на посаді архіваріуса ТОВ «Логістик Партнерс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 11 січня 2012 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців;
- 07 серпня 2012 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України на 1 рік 7 місяців позбавлення волі. Звільнений 10 жовтня 2013 року умовно-достроково на невідбуту частину покарання 5 місяців 5 днів;
- 30 квітня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік. Вироком Апеляційного суду міста Києва від 26 листопада 2016 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва в частині покарання скасовано з призначенням за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 років обмеження волі;
- 06 липня 2016 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки обмеження волі. Звільнений 10 серпня 2017 року умовно-достроково на 2 місяці 4 дні,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 05 жовтня 2019 року приблизно о 22 годині 20 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи у вагоні електропотягу на перегоні між станціями метро «Мінська» - «Героїв Дніпра» КП «Київський метрополітен» у м. Києві та знаходячись поблизу потерпілої ОСОБА_9 , побачив у правій кишені куртки останньої мобільний телефон, який вирішив повторно, таємно, викрасти. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 впритул наблизився до потерпілої та скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігав, засунув руку до правої зовнішньої кишені куртки потерпілої, де взяв мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S9», в корпусі чорного кольору, IMEІ 1: НОМЕР_1 , IMEІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 9233 гривень 33 копійки та намагався його таємно викрасти, однак не довів свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий пасажиром КП «Київський метрополітен» ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і закрити кримінальне провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, що, в свою чергу, вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого. Захисник вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання ОСОБА_7 , який не заперечуючи про свої наміри таємно викрасти телефон з кишені куртки потерпілої, проте надав пояснення, що злякавшись відповідальності самостійно витягнув руку з кишені і тільки після цього був схоплений за руку свідком, а тому свій злочинний умисел до кінця не довів через добровільну відмову від вчинення злочину. Такі показання обвинувачений давав в ході досудового розслідування, зокрема під час проведення слідчого експерименту 08 жовтня 2021 року та в суді першої інстанції. Разом з тим, в основу обвинувального вироку судом безпідставно покладені показання потерпілої та її чоловіка ОСОБА_10 , які є зацікавленими особами в результатах розгляду справи, до того ж давали суперечливі показання: потерпіла спочатку говорила, що ОСОБА_7 взяв до рук її телефон, потім вона нібито відчула, як телефон впав в кишеню, а згодом на запитання сторони захисту відповіла, що бачила як телефон впав з рук обвинуваченого, хоча до цього про ці обставини взагалі не згадувала. Разом з тим вказані показання потерпілої та свідка спростовуються матеріалами провадження, згідно яких на телефоні потерпілої не виявлено відбитків пальців обвинуваченого, що, в свою чергу, свідчить про те, що телефона він не торкався.

Таким чином, як зазначає апелянт, не доведення злочину до кінця відбулось з власної волі ОСОБА_7 , що свідчить про добровільну відмову від його скоєння та спростовує доводи сторони обвинувачення щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

З огляду на наявність, на думку захисника, обставин добровільної відмови ОСОБА_7 від доведення злочину до кінця, що виключає кримінальну відповідальність у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вирок суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційний вимог, який вважав, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримані.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що викладені у вироку суду фактичні обставини ґрунтуються на досліджених судом доказах, які є належними, допустимими та достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, за ознакою повторності.

Так, за показаннями потерпілої ОСОБА_9 , 05 жовтня 2019 року біля 22 годин 20 хвилин, перебуваючи разом з чоловіком ОСОБА_10 у вагоні метрополітену, між станціями «Мінська»-«Героїв Дніпра» відчула руку обвинуваченого в кишені своєї куртки де знаходився телефон. В цей час її чоловік, який стояв поряд з нею, схопив обвинуваченого за руку і вона відчула як телефон впав назад до кишені. Після чого обвинувачений був затриманий, а вони викликали працівників поліції.

Аналогічні показання щодо дій ОСОБА_7 по заволодінню мобільним телефоном потерпілої надав свідок ОСОБА_10 , який крім іншого вказав, що схопив за руку обвинуваченого коли та знаходилась в кишені куртки дружини та коли останній намагався витягнути телефон.

Проаналізувавши наведені показання, суд першої інстанції правильно поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вони об`єктивно підтверджуються одні другими, не мають будь-яких суперечностей та узгоджуються з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, а саме даними: протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 жовтня 2019 року (т. 1 а. п. 109-110); протоколу затримання ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України від 06 жовтня 2019 року (т. 1 а. п. 113-116); заяви ОСОБА_9 від 06 жовтня 2019 року про залучення до провадження в якості потерпілої (т. 1 а. п. 119); постанови про визнання мобільного телефону марки «Samsung Galaxy S9», в корпусі чорного кольору, IMEІ 1: НОМЕР_1 , IMEІ 2: НОМЕР_2 речовим доказом (т. 1 а. п. 125-126); протоколу слідчого експерименту від 06 жовтня 2019 року за участі свідка ОСОБА_10 , під час якого останній показав як саме ОСОБА_7 намагався викрасти телефон його дружини (т. 1 а. п. 127-130); висновку експерта №13-1/1927 від 25 жовтня 2019 року, яким визначена вартість мобільного телефону (т. 1 а. п. 156-159).

Указані докази у своїй сукупності та взаємозв`язку спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що коли його рука перебувала в кишені куртки потерпілої, злякавшись відповідальності, вирішив відмовитись від викрадення телефону, у зв`язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано наведені показання визнані такими, що направлені на ухилення останнього від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги захисника про те, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 є заінтересованими в результатах розгляду кримінального провадження, в суді надали суперечливі показання, які відрізняються від їх свідчень в ході досудового слідства, та які спростовуються доказами у справі, в тому числі відсутністю відбитків пальців ОСОБА_7 на телефоні.

Як вбачається із журналів судових засідань від 31 січня та 02 березня 2020 року та технічних засобів фіксування їх перебігу (т. 2 а. п. 48-51, 52-54), будучи допитаними в суді з дотриманням вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, як потерпіла ОСОБА_9 , так і свідок ОСОБА_10 показали, що саме коли свідок схопив за руку ОСОБА_7 , яка перебувала в кишені куртки потерпілої, останній випустив телефон. При цьому, їхні свідчення були послідовними, не містили суперечностей, доповнювались в залежності від питань, які ставились учасниками кримінального провадження, зокрема стороною захисту, а тому не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Голослівними є й доводи сторони захисту щодо заінтересованості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в результатах розгляду кримінального провадження, оскільки хоча ОСОБА_9 і визнана у кримінальному провадженні в якості потерпілої, однак будь-яких претензій матеріального характеру до обвинуваченого не заявляла, раніше останнього не знала, а їх відносини, як і свідка ОСОБА_10 , стосувались виключно вчинення ОСОБА_7 злочину та його затримання, тобто за відсутності будь-яких підстав для його обмови. Не наведено стороною захисту таких підстав і в апеляційній скарзі.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і посилання захисника, як на підтвердження показань обвинуваченого про добровільну відмову від доведення злочину до кінця, на відсутність відбитків пальців ОСОБА_7 на телефоні потерпілої, оскільки таке дактилоскопічне дослідження у провадженні не проводилось, телефон безпосередньо після затримання обвинуваченого у потерпілої не вилучався. Проте відсутність такого дослідження ніяким чином не ставить під сумнів об`єктивність показань ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відносно обставини вчиненого обвинуваченим злочину.

За встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, як вчинення незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за ознакою повторності.

Призначене ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, обране з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, та інших встановлених у справі обставин, що впливають на захід примусу, в тому числі наявної інвалідності.

Підстав для його пом`якшення, з огляду на те, що саме воно є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, колегією суддів не встановлено. Не зазначено таких підстав і в апеляційній скарзі.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, під час апеляційного перегляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4