Справа № 161/3671/21 Провадження № 11-кп/802/182/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

02 лютого 2022 року місто Луцьк
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки та на підставі ч.1 ст.76 КК України покладено обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати за проведення судових експертиз всього на загальну суму 3269 гривень.
Цивільний позов директора КП "Луцька міська клінічна лікарня" ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілої ОСОБА_5 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП "Луцька міська клінічна лікарня" витрати пов`язані із лікуванням потерпілої ОСОБА_5 в сумі 41 880,29 грн.
Цивільний позов законного представника неповнолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 12923, 55 (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять три ) гривні 55 коп та моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, а також 12 000 (дванадцять тисяч) гривень витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.
Вироком вирішено долю речових доказів та арештованого майна.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року колегія суддів у складі головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в задоволенні апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 відмовлено. Частково задоволено апеляційну скаргу представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 , вирок в частині цивільного позову та вирішення питання до арештованого майна змінено. Цивільний позов законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. Автомобіль марки «АUDI Q5» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 стягнуто в погашення цивільного позову. В решті вирок залишено без змін.
Апеляційний суд вважав прохання прокурора про необхідність призначення ОСОБА_3 реального покарання безпідставними, а його доводи в обґрунтування відповідних вимог такими, що не є визначальними підставами для скасування судового рішення та призначення покарання без застосування інституту звільнення особи від відбування покарання згідно вимог ст.75 КК України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, керуючись ч.3 ст. 375 КПК України, висловлюю окрему думку.
У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Покарання повинно бути необхідне і достатнє для виправлення особи і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, воно повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно із оскаржуваного вироку, підставою для звільнення обвинуваченої від відбуття основного покарання із випробуванням, стали виключно позитивні характеристики обвинуваченої та законослухняний спосіб життя, що підтверджується відсутністю притягнення її до кримінальної відповідальності, вину визнала, щиро розкаялась у вчиненому, позитивна характеристика за місцем проживання, є заміжньою, має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштована, позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка просила не позбавляти волі винної та права керувати транспортними засобами, оскільки їм повністю відшкодовані збитки обвинуваченою, претензій до останньої немає.
Однак, місцевий суд не надав належної оцінки характеру та підвищеному ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, а саме: керування транспортним засобом в стані сп`яніння та причинно-наслідковий зв`язок - грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п.2.3(б); 2.9 (а), 8.7.3(е), 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України, що призвели до завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , думку законних представників потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , які наполягали призначити обвинуваченій реальне покарання.
Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням (див. постанови Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 404/1221/16-к, від 19 березня 2019 року у справі № 393/409/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 3 вересня 2019 року у справі № 166/753/17).
Звільнивши ОСОБА_3 від відбування основного покарання, суд фактично залишив її без покарання, що не слугуватиме її подальшому відповідальному ставленню до водійських обов`язків.
Навіть позитивні дані про особу винної та наявність кількох пом`якшуючих обставин не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до обвинуваченої положень ст.ст.75,76 КК України і звільнення її від відбування призначеного основного покарання.
Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Думка потерпілих щодо виду та розміру покарання хоча і враховується судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні.
Вважаю, колегія суддів апеляційного суду, ухваливши рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, не дотрималась правових позицій Верховного Суду.
За таких обставин, призначене основне покарання зі звільнення від його відбування не відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, в цьому випадку є недостатнім.
Враховуючи викладене, вважаю, що колегія суддів за наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора та сторони захисту мала всі підстави скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного основного покарання ОСОБА_3 , та ухвалити рішення про призначення покарання, яке слід відбувати реально.
З огляду на зазначені застереження ухвала суду не могла бути мною підтримана.
Суддя ОСОБА_2