ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/6928/15 Номер провадження 11-кп/814/630/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 квітня 2015 року за №0000972, за апеляційною скаргою прокурора Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області ОСОБА_6 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 29 листопада 2019 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно непрацюючого, несудимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України - 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту його затримання, а саме з 24 травня 2015 року та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано останньому у строк покарання попереднє ув`язнення з 24 травня 2015 року по 24 травня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Луганськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого як переміщену особу з тимчасово окупованої території та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , громадянина України, українця, з неповною вищою освітою, одруженого, водія ФОП ОСОБА_11 , несудимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та призначено йому покарання - 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку - 1 рік 6 місяців та покладено на останнього обов`язки, передбачені ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку, а саме з 29 листопада 2019 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 23 квітня 2015 року приблизно о 16 годині 38 хвилин разом з особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, під`їхали до приміщення складу ТОВ «Колос», який розташований за адресою: вул. Морозова, 11 м. Харків, на автомобілі FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, оранжевого кольору, яким керував ОСОБА_10 і не знав про злочинний намір останніх щодо вчинення розбою на співробітників наведеного складського примішення.

ОСОБА_9 разом з особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою групою осіб, з прямим умислом, з метою заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, розподіливши між собою ролі, надягнувши перед входом на голову маски чорного кольору з прорізями для очей та рота, тримаючи у руках предмети, схожі на пістолети, незаконно проникли до приміщення складу, під час чого ОСОБА_9 , погрожуючи предметом, схожим на пістолет, вимагав від охоронця складу ОСОБА_12 залишити пост, а особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, також погрожуючи зазначеним вище предметом, відвів ОСОБА_12 , до коридору складу. Інша особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження згідно відведеній йому ролі, ввійшов до приміщення складу, і залишився на місці охоронця складу.

При цьому, ОСОБА_10 , не знаючи про злочинні наміри останніх, залишився біля автомобіля, припаркованого при вході у приміщення складу ТОВ «Колос».

У свою чергу, ОСОБА_9 разом з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, погрожуючи предметами, схожими на пістолети, вивели співробітників указаного товариства ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до коридору складу, де змусили останнього зв`язати іншим співробітникам руки та ноги. Потім особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, погрожуючи згаданим предметом, супроводив до цього приміщення працівників товариства ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 . При цьому, предмети, схожі на пістолети, які застосовувались нападниками для залякування подолання можливого опору, працівники складу сприймали як реальну загрозу життю та здоров`ю.

У такий спосіб ОСОБА_9 та особи, щодо яких матеріали виділені в окреме провадження, вчинили напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та заволоділи продуктами харчування на загальну суму 5371 гривню 80 копійок, спричинивши ТОВ "Колос" матеріальних збитків на вказану суму.

Крім того, згідно з вироком суду визнано винуватим та засуджено ОСОБА_10 за те, що він, домовившись з ОСОБА_9 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження про перевезення як таксі продуктів харчування на його автомобілі FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, оранжевого кольору, 23 квітня 2015 року приблизно о 16 годині 38 хвилин, прибув до згаданого вище приміщення складу ТОВ «Колос», разом із ОСОБА_9 та двома особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, з метою перевезення продуктів харчування.

Під час завантаження таких продуктів зі складу до автомобіля, ОСОБА_10 , побачивши ОСОБА_9 та осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження у масках з предметом, схожим на зброю у руках, розуміючи, що ними вчинено особливо тяжкий злочин, а саме розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення, заздалегідь не обіцяючи, не повідомивши про обставини злочину органи правопорядку, перевіз ОСОБА_9 та одну із осіб, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, разом із продуктами харчування до буд. АДРЕСА_4 , де нападники вивантажили зазначені продукти та надали ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 300 гривень за послуги перевезення вантажу. Тим самим, ОСОБА_10 приховав наведений особливо тяжкий злочин.

Місцевий суд засудивши та визнавши винуватим ОСОБА_10 за викладених вище обставин, одночасно дійшов висновку про те, що органом досудового розслідування надано неправильну правову оцінку діям цього обвинуваченого за ч.3 ст.187 КК України та у порядку ч.3 ст.337 КПК України перекваліфікував такі дії останнього на ч.1 ст.396 КК України, вказавши, що пред`явлене ОСОБА_10 відповідно до обвинувального акта обвинувачення у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у приміщення, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, через м`якість, просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 29 листопада 2019 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та призначити покарання: ОСОБА_9 - 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю; ОСОБА_10 - 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю; на підставі п.1 ч.9 ст.100, 96-1, 96-2 КПК України конфіскувати автомобіль FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 .

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.396 КК України, так як наявні у матеріалах кримінального провадження докази підтверджують вчинення цим обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Одночасно, прокурор вважає відсутніми підстави для застосування до ОСОБА_9 положень ст.69, ч.5 ст.72 КК України, а ОСОБА_10 - ст.75 КК України, вказуючи на невмотивованість таких висновків місцевого суду.

Апелянт посилається на те, що цим судом при призначенні покарання обвинуваченим не враховано: ступінь тяжкості вчиненого ними злочину; те, що ОСОБА_9 винуватість визнав формально не у повному обсязі, заперечуючи обізнаність ОСОБА_10 , а останній вину не визнав та просив його виправдати, а тому відсутня обставина, що пом`яшкує покарання кожного з обвинувачених у вигляді щирого каяття; мотиви, наведені в ухвалі Харківського апеляційного суду від 19 жовтня 2016 року, якою було призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно скасував арешт, накладений 23 травня 2015 року слідчим суддею Комінтернівського районного суду м. Харків, на автомобіль FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , який фактично належить ОСОБА_10 , оскільки за допомогою цього транспортного засобу вчинено розбій, а саме на ньому переміщались учасники нападу, перевозили товар, яким заволоділи у ході вчинення злочину, тобто наведений автомобіль був підшуканий та використаний як засіб вчинення кримінального правопорушення та відповідно до п.1 ч.9 ст.100, ст.ст.96-1, 96-2 КПК України підлягає конфіскації.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинувачених та їх захисників, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та водночас вважали, що підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_10 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.396 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у приміщення, за обставин установлених судом, ніким з учасників судового провадження не оспорюється і підтверджується зібраними у справі та перевіреними у суді доказами, оціненими у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України, тому у відповідності до положень ст.404 КПК України у зазначеній частині оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку не перевіряється.
Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі прокурором порушується питання про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій ОСОБА_10 , оскільки, на думку апелянта, цей обвинувачений підлягає кримінальній відповідальності за ч.3 ст.187 КК України.

Однак, наведені доводи є неприйнятними з огляду на таке.
Дії обвинуваченого ОСОБА_10 судом першої інстанції кваліфіковано правильно за ч. 1 ст. 396 КК, а саме як заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, за обставин установлених судом. Такий висновок ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.
Так, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України покладено на сторону обвинувачення.
Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідальність за ч.1 ст.396 КК України настає за заздалегідь не обіцяне приховування, зокрема, особливо тяжкого злочину.
Приховуванням злочину є умисна діяльність, виражена в активних діях, які спрямовані на те, щоб факт злочину або особа, яка його вчинила, не стали відомі правоохоронним органам.
Законодавець розрізняє приховування, обіцяне заздалегідь, тобто у час, коли виконавець готується до злочину або здійснює замах на нього, і приховування, яке заздалегідь обіцяне не було, тобто згода на дії, пов`язані із приховуванням злочину і саме вчинення цих дій здійснюється вже після того, як виконавець вчинив злочин.
У першому випадку діяльність переховувача розглядається згідно з ч.5 ст.27 КК України як співучасть у злочині (пособництво), кримінальна відповідальність відповідно до ч.2 ст.29 КК України настає за ч.5 ст.27 КК України і тією статтею (частиною статті) Особливої частини КК України, яка передбачає злочин, вчинений виконавцем. У другому випадку діяльність переховувача є причетністю до злочину, оскільки вона здійснюється вже після вчинення злочину виконавцем і не перебуває з цим фактом у причинному зв`язку. Кримінальна відповідальність за такі дії настає у випадку, передбаченому, зокрема, ст.396 КК України.
Під час розгляду кримінального провадження у судах першої та другої інстанцій ОСОБА_10 , повністю визнавши винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України, одночасно наполягав на безпідставності пред`явленого йому органом досудового розслідування обвинувачення за ч.3 ст.187 КК України.

ОСОБА_10 послідовно пояснив суду, що у квітні 2015 року ОСОБА_9 та інші особи, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, попросили його бути таксистом для періодичного перевезення продуктів харчування, обумовивши заздалегідь ціну за такі послуги, виходячи із встановленого у м. Харків тарифу. Про наміри зазначених вище осіб щодо вчинення розбійного нападу 23 квітня 2015 року на склад товариства він, ОСОБА_10 , не знав та після того як привіз зазначених осіб цього дня до складу ТОВ "Колос", очікував останніх як водій-таксист, що чекає завантаження товару біля свого автомобіля на певній відстані від місця вчинення злочину. Як пояснив ОСОБА_10 , зі складу першим вийшов ОСОБА_9 без будь-яких ознак вчинення злочину, сказавши, що зараз вони завантажаться і поїдуть. Маску та предмет, схожий на пістолет, він, ОСОБА_10 , уперше побачив у ОСОБА_9 уже у процесі завантаження нападниками продуктів харчування, яке відбулося за час доки доки він сів в автомобіль по наказу ОСОБА_9 . Особи, що вчинили напад на запитання щодо їх дій сказали йому, ОСОБА_10 , щоб він їхав куди вони скажуть та нікому нічого не розповідав, після чого, він перевіз ОСОБА_9 та іншу особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження із викраденим майном до невідомого йому приватного будинку, де це майно останніми було вивантажено, та за перевезення товару отримав від ОСОБА_9 300 гривень.

Такі показання ОСОБА_10 підтвердив обвинувачений ОСОБА_9 , показавши у судах першої та апеляційної інстанцій, що він з особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, взяли ОСОБА_10 як водія таксі (перевізника на мікроавтобусі), за що обіцяли сплатити кошти останньому за встановленим тарифом. Про наміри вчинення нападу на склад ОСОБА_10 не знав та ніхто йому про це не казав, за послуги таксі останній отримав 300 гривень.

Доводи апеляційної скарги щодо суперечливості показань обвинувачених є неспроможними та спростовуються технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції (судове засідання від 04 травня 2017 року), з даних якого вбачається, що показання обвинувачених є узгодженими, аналогічними за змістом між собою та такими, що не містять протирічь один одному, у тому числі і щодо обставин, що передували вчиненню кримінально-протиправних діянь.

Крім цього, з показань обвинувачених убачається, що ОСОБА_10 до вчинення розбою маски та предмети, схожі на пістолети, не бачив, а тому твердження апелянта у цій частині також є безпідставними.

Що стосується показань свідків, то допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 - працівники складу, на який було здійснено напад, підтвердили показання обвинувачених у тому, що бачили у місці та часі, встановленому судом, ОСОБА_10 біля мікроавтобуса оранжевого кольору поблизу входу до складу бази, який представлявся як водій, що чекає завантаження товару, жодних вимог, погроз не виказував та не закривав свого обличчя.

При цьому, щодо доводів прокурора про те, що свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_20 повідомляли, що ОСОБА_10 дуже нервував, не реагував на те, що вони йому говорили про зачиненість складу, то зазначені посилання є формальними, оскільки ці свідки таких відомостей у суді першої інстанції не повідомляли, а зазначили, що на їх твердження про закінчення робочого часу, ОСОБА_10 говорив, що його поросили зачекати, щоб забрати товар, що узгоджується з доказами у матеріалах провадження. Більш того, ОСОБА_21 розповіла, що ОСОБА_10 не нервував, абсолютно спокійно поводив себе біля автомобіля та відповідав на питання працівників складу, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції (судове засідання від 24 листопада 2017 року).

Показання, які об`єктивно узгоджуються із наведеними вище, надали і свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , які засвідчили місцевому суду, що перебуваючи у приміщенні складу, не бачили, щоб ОСОБА_10 заходив до приміщення, чоловіка схожого на нього серед нападників, що перебували з предметами, схожими на зброю у приміщенні не було.

Крім того, зовнішній вигляд автомобіля FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , на якому ОСОБА_10 підвозив ОСОБА_9 та інших осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, до складу, а саме наявність на цьому транспортному засобі об`ємних наклейок у вигляді прапорів з шашечками, значно спрощував ідентифікацію цього автомобіля серед інших, та додаткового свідчить на користь того, що ОСОБА_10 , пересуваючись у такий спосіб, не був заздалегідь обізнаний про злочинні наміри нападників, що підтверджується протоколом огляду місця події від 23 травня 2015 року та технічним носієм інформації, на якому записано відеозапис з камер спостереження ПАТ «Турбоатом» від 23 квітня 2015 року (т.2 а.к.п. 21-28, 162). До того ж, після вчинення злочину згадані наклейки з прапорами ОСОБА_10 з транспортного засобу не знімав.

Фактичних даних, які б спростовували наведені вище обставини та окремо чи у своїй сукупності свідчили про співвиконавство ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України матеріали провадження не містять. Не наведено таких даних і прокурором в апеляційній скарзі.

Таким чином, з аналізу взаємозв`язаних та узгоджених між собою показань обвинувачених та свідків, відповідних їм письмових доказів у матеріалах кримінального провадження, встановлено, що 23 квітня 2015 року приблизно о 16 годині 38 хвилин ОСОБА_10 на мікроавтобусі FORD TRANSIT привіз ОСОБА_9 і ще двох осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, до складу ТОВ "Колос" та став очікувати останніх біля автомобіля на певній відстані від складу як водій, що чекає завантаження товару. Про це він, ОСОБА_10 , розповів і працівникам складу, які підходили до нього, та не знав про злочинні наміри нападників, а був найнятий попередньо останніми як перевізник продуктів харчування (при цьому, обумовлювалось періодичне перевезення товарів) та саме з цією метою прибув до складу. Поведінка ОСОБА_10 у момент розбою була такою: він увесь час знаходився біля транспортного засобу, що мав явно виражені зовнішні особливості (об`ємні наклейки у вигляді прапорів), жодних вимог та погроз не виказував, не закривав свого обличчя, не нервував, натомість спокійно себе поводив та спілкувався із працівниками складу. Після виходу зі складу ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_10 про те, що вони зараз завантажаться і поїдуть, та лише у процесі такого завантаження продуктів харчування у транспортний засіб, ОСОБА_10 побачив особливості, які б давали підстави розуміти, що цими особами було вчинено злочин (маску; предмет, схожий на пістолет). У подальшому ОСОБА_10 за наказом нападників було перевезено набуті злочинним шляхом продукти харчування до незнайомого йому будинку, та за виконання функцій водія отримано від ОСОБА_9 300 гривень.

Отже, дії ОСОБА_10 щодо приховування розбою у даному випадку мають не обіцяний заздалегідь характер, здійснені вже після вчинення злочину виконавцями та не перебувають з цим фактом у причинному зв`язку, а, отже доводи прокурора про необхідність кваліфікації зазначених дій за ч.3 ст.187 КК України є неспроможними.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотанням, у якому просив звільнити його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.396 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити.
Частиною 2 п. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, але до набрання вироком суду законної сили.
За змістом ч. 8 ст. 284, ст. 285 КПК України ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття кримінального провадження з відповідної підстави.
Після заявлення зазначеного вище клопотання обвинуваченим ОСОБА_10 , яке останній просив задовольнити, колегія суддів, роз`яснила обвинуваченому правові наслідки такої згоди, оскільки останній управі заперечувати проти закриття провадження зі звільненням від кримінальної відповідальності (якщо особа впевнена у своїй невинуватості і переконана, що проведення повного розслідування приведе до закриття провадження за реабілітуючими підставами або до ухвалення виправдувального вироку). Тобто, колегія суддів ОСОБА_10 роз`яснила, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за своїм правовим змістом означає, що щодо нього зібрано достатньо доказів, які підтверджують вчинення ним діяння, що містить ознаки злочину, однак у силу певних обставин (сплинули строки давності) подальше провадження виключається (нереабілітуюча підстава).
Після чого, ОСОБА_10 надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 396 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності і закриття кримінального провадження.
У ст. 44 КК України закріплено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом.

Так, строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.
Згідно приписів вказаної статті особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання чинності вироком суду законної сили минули встановлені законом строки, обчислення яких призупиняється в разі ухилення особи, яка вчинила злочин, від слідства та суду та переривається у випадку вчинення зазначеною особою нового злочину.
За ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Санкцією ч.1 ст.396 КК України передбачено покарання у вигляді арешту на строк до трьох місяців або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк.

Відповідно до ч.3 ст.12 КК України (у редакції на час вчинення злочину) злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Згідно з положеннями п. 3 ч.1 ст. 49 КК України (у редакції на час вчинення злочину) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

У цьому кримінальному провадженні, наступні редакції указаних норм кримінального закону не поліпшують становише обвинуваченого порівняно з редакціями цих норм, що діяли на час вчинення злочину, а тому з огляду на положення ч.2 ст.4, ч.ч.1,2 ст.5 КК України, має бути застосований закон, що діяв на час вчинення ОСОБА_10 злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 засуджено місцевим судом за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, тобто за положеннями ст.12 КК України - злочину середньої тяжкості.
Цей злочин є триваючим, об`єктивна сторона якого полягає в активних діях, які спрямовані на те, щоб факт злочину або особа, яка вчинила злочин, не стали відмомі правоохоронним органам.
При цьому, строк давності щодо триваючих злочинів обчислюється з часу їх припинення за волею або всупереч волі винного, що узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Касаційного кримінального суду від 30 січня 2019 року у справі №492/910/14-к, провадження № 51-3990км18).
Як убачається з установлених фактичних обставин, ОСОБА_10 здійснено та припинено приховування злочину 23 квітня 2015 року, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин не зупинявся та не переривався.
Наведені вище обставини свідчать, що визначений п.3 ч.1 ст.49 КК України п`ятирічний строк притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності під час апеляційного розгляду станом на 06 вересня 2021 року закінчився.
За таких обставин, клопотання ОСОБА_10 підлягає задоволенню, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування положень ст.75 КК України та м`якості призначеного цьому обвинуваченому покарання, колегією суддів не перевіряються.
Разом з тим, твердження прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 та невідповідність такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У відповідності до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_9 виконав вказані вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким, особу обвинуваченого, який визнав винуватість у вчиненому під час розгляду кримінального провадження, є несудимий (т.2 а.к.п. 8), одружений (т.1 а.к.п. 179), офіційно не працює, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.2 а.к.п. 9-10), має міцні соціальні зв`язки (т.1 а.к.п. 184), спосіб життя обвинуваченого, поведінку останнього після зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку (т.3 а.к.п. 125), наявність на утриманні малолітньої дитини (т.1 а.к.п.182), позитивні характеристики з місця проживання (т.1 а.к.п. 173, т.2 а.к.п. 13), стан здоров`я рідних, те, що ОСОБА_9 уперше притягується до кримінальної відповідальності (т.2 а.к.п. 8), є волонтером (т.4 а.к.п. 21), має подяку від Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (т.4 а.к.п. 26), а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
У свою чергу, доводи прокурора про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання у вигляді щирого каття, є безпідставними, так як ОСОБА_9 повністю визнав свою провину, надав критичну оцінку та осуд своїй протиправній поведінці, висловив жаль з приводу вчиненого, виявив готовність нести кримінальну відповідальність за злочин та бажання виправити ситуацію шляхом компесації у повному обсязі завданих збитків потерпілій стороні, що знаходить своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Урахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Одночасно, цей суд обґрунтовано вирішив, що наведені вище вісім обставин, які пом`якшують покарання у своїй сукупності, поєднанні та взаємозв`язку, з урахуванням особи винного, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та є підставою для призначення ОСОБА_9 більш м`якого за розміром покарання, ніж передбачено законом. Такий висновок місцевого суду щодо можливості застосування ст.69 КК України вмотивований та відповідає практиці суду касаційної інстанції, сформованій, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року та від 01 лютого 2018 року (справа № 641/10242/15-к; провадження № 51-405 км 17), ухвалених щодо особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, яка виконувала роль організатора, а ОСОБА_9 - виконавця, за фактичних обставин цього кримінального провадження (указані судові рішення станом на день постановлення Апеляційним судом Харківської області ухвали від 19 жовтня 2016 року, якою призначено новий розгляд у суді першої інстанції (т.2 а.к.п. 325-328) були відсутніми).
Переконливих і достатніх аргументів, які б доводили зворотнє та неправильне застосування вказаного закону України про кримінальну відповідальність апеляційна скарга не містить.
Необгрунтованими є і доводи прокурора про призначення судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання всупереч ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, оскільки місцевим судом при ухваленні оскаржуваного вироку враховано вказівки наведеного суду апеляційної інстанції та встановлено нові обставини при призначенні покарання ОСОБА_9 , які були відсутніми у попередньому судовому рішенні та спростовують доводи прокурора. Суд першої інстанції не вийшов за межі наданих йому дискреційних повноважень та належним чином зважив на всі обставини, які враховуються судом при застосуванні положень ст.50, 65, 69 КК України, у сукупності, з урахуванням практики Верховного Суду (постанова від 26 вересня 2019 року у справі № 641/10242/15-к), достатньо умотивувавши свої висновки. До того ж, слід зазначити, що за змістом вказівки, викладені в ухвалі Апеляційного суду Харківської області, не містять категоричних настанов, а навпаки мають варіативний та альтернативний характер.
Слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права. Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обговорюючи правильність призначеного місцевим судом покарання, колегія суддів додатково враховує відсутність тяжких наслідків, те, що ОСОБА_9 проходив військову службу у Збройних силах України у роті спеціального призначення, де характеризувався позитивно (т.1 а.к.п. 167-171, 178, 181, 183), наявність в останнього 2 дитини на утриманні 2021 року народження, яка народилась під час апеляційного розгляду, думку потерпілої сторони, яка у повідомленні, надісланому до суду апеляційної інстанції наголосила на тому, що не має будь-яких претензій до обвинувачених, при призначенні покарання покладається на розсуд суду.
На переконання колегії суддів, викладені вище обставини переконливо свідчать, що призначення покарання ОСОБА_9 відповідно до санкції ч.3 ст.187 КК України було би явно несправедливим.

Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання як основне, так і додаткове, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 69 КК України, що призначено із врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявності обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності обставин, що його обтяжують, а тому буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не становитиме «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Крім того, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції і доводи прокурора у частині необгрунтованого застосування місцевим судом положень ч.5 ст.72 КК України.

Так, правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання встановлено у ч.5 ст.72 КК України.
29 серпня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду у справі №663/537/17 сформовано правовий висновок про застосування норми права, за яким положення ч. 5 ст.72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
У разі вчинення злочину особою до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст.72КК України в редакції Закону № 838-VIII.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст.72КК України в редакції Закону № 2046-VIII.
Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст.72КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою злочину, як це зазначено у ч. ч. 2 і 3 ст. 4 КК України.
Судом установлено, що ОСОБА_9 вчинив злочин 23 квітня 2015 року, тобто до 20 червня 2017 року, а тому під час зарахування обвинуваченому попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає саме ч. 5 ст.72КК України у редакції Закону № 838-VIII.
Таким чином, місцевий суд правильно зарахував у строк покарання ОСОБА_9 попереднє ув`язнення останнього з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, які були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само у разі вчинення інших злочинів, перелік яких наведено у цій нормі.
Пунктом ч.4 ч.1 ст.96-2 КК України регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Колегія суддів констатує, що у ч.ч. 6, 9, 10, 11 ст. 100 КПК та ч.ч. 1, 5 ст. 96-2 КК законодавець використовує терміни «власник» і «законний володілець» як альтернативні. Тому ці положення не вимагають доведення факту обізнаності про злочинне використання майна двох осіб - власника і законного володільця. Також закон не визначає переваги власника перед законним володільцем чи навпаки у питанні застосування спеціальної конфіскації.
Однак, перед тим, як визначити справедливий баланс між інтересом особи, котрій належить майно, та інтересом суспільства у боротьбі зі злочинністю, суд, вирішуючи питання про спеціальну конфіскацію, має перш за все встановити, чиї майнові інтереси постраждають у випадку конфіскації такого майна.
Для визначення того, інтереси якої особи - власника чи законного володільця - зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, суду слід виходити із сукупності обставин, установлених судом. Якщо ця сукупність свідчить про те, що особа, хоча й зазначена у певних документах як власник майна, не має дійсного права на таке майно та інтересу в його поверненні, вимога довести факт обізнаності такої особи про злочинне використання майна, з яким вона втратила зв`язок, не відповідає меті захисту права на мирне володіння майном, втіленій, зокрема, в ч. 10 ст. 100 КПК України, але у той же час створює нездоланні перешкоди для державних органів у досягненні цілей боротьби зі злочинністю.
09 квітня 2019 року Верховний Суд у справі № 138/2740/16-к (провадження № 51-3984км18) сформував правову позицію, за якою у разі, якщо сторона обвинувачення доведе обставини, що свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу у його поверненні, відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації.

Разом з тим, суд першої інстанції при відмові у застосуванні спеціальної конфіскації, надавши вирішального значення тому, що номінальний власник автомобіля не причетний до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, залишив поза увагою те, що саме інтересів ОСОБА_10 зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, саме він має дійсні право та інтерес у поверненні цього транспортного засобу, що підтверджується тим, що ОСОБА_10 законно володів наведеним автомобілем на підставі довіреності серії ВРІ №145368, у нього знаходилось свідоцтво про реєстрацію указаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 та ключі від нього, та за змістом розписки у матеріалах кримінального провадження ОСОБА_10 передав кошти ОСОБА_25 (номінальному власнику) у рахунок купівлі FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 (т.2 а.к.п. 217).

Також апеляційний суд враховує пасивність номінального власника під час кримінального провадження під час перебування автомобіля тривалий час під арештом, а саме на протязі більш ніж 6 років (т.2 а.к.п. 18-20).

Однак, наведене порушення за обставин цієї справи не є істотним, оскільки не перешкодило місцевому суду у кінцевому результаті ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у частині відмови у застосуванні спеціальної конфіскації майна.

Відповідно до ч. 3 ст.96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується також у разі, коли особа не підлягає кримінальній відповідальності у зв`язку з недосягненням віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, або неосудністю, або звільняється від кримінальної відповідальності чи покарання з підстав, передбачених цим Кодексом, крім звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

За таких обставин, враховуючи те, що під час апеляційного рогляду колегія суддів дійшла висновку про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, спеціальна конфіскація автомобіля FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, оранжевого кольору, як засобу вчинення заздалегіль не обіцяного приховування особливо тяжкого злочину, застосована бути не може.

Крім цього, з фактичних обставин, установлених судом вбачається, що транспортний засіб FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , 1987 року випуску, оранжевого кольору, був використаний як засіб вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, однак законний володілець цього автомобіля ОСОБА_10 не знав та не міг знати про незаконне використання його авомобіля як засобу вчинення розбою, а тому останній не може підлягати спеціальній конфіскації відповідно до п.4 ч.1 ст.96-2 КК України.

До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що вимоги апеляційної скарги прокурора обмежуються виключно посиланням на наявність формальної вимоги закону щодо застосування спеціальної конфіскації, у ній відсутнє будь-яке обґрунтування необхідності та доцільності застосування спеціальної конфіскації, у той час як тягар доведення даних обставин покладається на сторону обвинувачення.
У скарзі прокурор не зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині вирішення питання про спеціальну конфіскацію автомобіля, та залишив поза увагою те, що за своєю правовою природою спеціальна конфіскація не є покаранням, а належить до інших заходів кримінально-правового характеру, які полягають у передбачених законом обмеженнях прав і свобод особи, що не мають карального навантаження, а спрямовані на забезпечення безпеки суспільства шляхом реалізації превентивної мети - утримання винних від вчинення нових протиправних діянь та усунення умов, які сприяють їх вчиненню.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_10 , який є переселенцем з тимчасово окупованої території, вчинив нетяжкий злочин, у якому визнав повністю винуватість та активно сприяв слідству у його розкритті, що підтверджено прокурором в апеляційному суді, унаслідок дій ОСОБА_10 майнової шкоди завдано не було, а спричинена іншими особами шкода у сумі 5371 гривень 80 копійок була відшкодована у повному обсязі потерпілій стороні, яка наголосила, що до обвинувачених будь-яких претензій не має. При цьому, необхідно враховувати, що вартість транспортного засобу, за допомогою якого ОСОБА_10 здійснював перевезення товарів та цим заробляв кошти на життя, є явно значно вищою, ніж розмір завданих матеріальних збитків у цьому кримінальному провадженні, тобто є неспіврозмірною.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, при застосуванні спеціальної конфіскації майна у кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме "справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб", покладаючи на особу "надмірний індивідуальний тягар".

Таким чином, доводи прокурора про необхідність застосування спеціальної конфіскації автомобіля FORD TRANSIT, н.з. НОМЕР_1 , є необгрунтованими.

Зважаючи на встановлені вище обставини та відповідні їм правовідносини, апеляційну скаргу сторони обвинувачення слід залишити без задоволення, а клопотання ОСОБА_10 - задовольнити, оскаржуваний вирок суду щодо цього обвинуваченого - скасувати та звільнити останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження у цій частині.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 29 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Клопотання ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 29 листопада 2019 року щодо ОСОБА_10 - скасувати, звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.396 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження - закрити щодо ОСОБА_10 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4