УХВАЛА
Іменем України

22 грудня 2021 року
м. Київ
справа №227/927/221
провадження №51-5942ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
вивчила касаційну скаргу першого заступника керівника Донецької обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від

22 вересня 2021 року щодо ОСОБА_5 і
встановила:
Вироком суду ОСОБА_5 , неодноразово судимого, останнього разу Добропільським міськрайонним судом Донецької області від 20 травня 2021 року, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року вищевказаний вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишено без зміни.
За вироком суду 20.01.2021 року близько 21:30 години ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, проник до приміщення тваринницького комплексу, реалізуючи свій умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та звернення його на свою користь, пройшов до кімнати відпочинку, де подолавши опір потерпілої ОСОБА_6 , шляхом застосування до неї насильства, спричинив їй тілесні ушкодження, що згідно висновку експерта №20 від 21.01.2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після цього, діючи відкрито, усвідомлюючи, що його дії помічені ОСОБА_6 і оцінюються як викрадення, повторно викрав майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме: 8 курей породи «бройлер» віком 2 роки 6 місяців кожна загальною вагою не менше 28,795кг вартістю 41 грн за 1кг на загальну суму 1180 грн 60 коп., три качки породи «індокачки» віком 1 рік кожна загальною вагою не менше 1,455кг вартістю 86,67 грн за 1кг на загальну суму 126 грн 10 коп.
Заволодівши цим майном та отримавши його в своє повне розпорядження, ОСОБА_5 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись майном на свій розсуд, чим спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1306,7 грн.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), на спростування доводів апеляційної скарги прокурора не навів достатніх підстав залишення її без задоволення.

Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування стосовно засудженого положень ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні йому покарання за ч. 3 ст. 186 КК України не можуть вважатися обґрунтованими. На думку колегії суддів, вирішення апеляційним судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є умисним, відносяться до категорії тяжких, наявність конкретних обставин кримінального провадження, суспільну небезпеку скоєного злочину, спосіб вчиненого кримінального правопорушення, предмет посягання, розмір завданої шкоди, думку потерпілих, які не наполягали на суворій мірі покарання, особу винного, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий за аналогічні корисливі злочини, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, на обліку у лікаря нарколога перебуває з 2016 року з приводу вживання каннабіноїдів та алкоголю зі шкідливим наслідками, не одружений, дітей не має, офіційно до затримання не працював, посередньо характеризується за місцем проживання, усвідомлення обвинуваченим суспільно-небезпечного характеру своїх дій, щире каяття та визнання вини у вчиненому.

Обставиною, що пом`якшує його покарання, суд визнав повне визнання своєї провини, щире каяття, оскільки винний в судовому засіданні щиро жалкує про вчинене. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнає рецидив злочинів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе під час відбування реальної міри покарання, тому що ОСОБА_5 вчиненням умисного тяжкого злочину за наявності непогашеної судимості дав суду зрозуміти, що він принципово не бажає ставати на шлях виправлення, тому йому слід призначити покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк, але з урахуванням думки потерпілих і пом`якшуючих покарання обставин, проте у мінімальних межах встановлених Особливою частиною КК України відповідної статті.

На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, у касаційній скарзі прокурор не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпершого заступника керівника Донецької обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3