Номер провадження: 11-кп/813/384/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 по кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0002619 від 27.09.2016 та №0000049 від 09.01.2017, відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Лиманське, Роздільнянського району, Одеської області, громадянин України, неодруженого, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції, в якому ухвалою від 18.11.2020 роз`яснено вирок суду в частині строку відбування покарання, ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання за:
- ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
- ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією Ѕ всього належного йому майна.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією Ѕ всього належного йому майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховано з моменту проголошення вироку, тобто з 12.11.2020.
Обрано щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ( в ред. - Закону № 838-VIII ) в строк відбуття покарання зараховано строк утримання ОСОБА_8 по даним кримінальним провадженням в Одеській установі виконання покарань в період з 27.09.2016 по 29.09.2016, з 09.01.2017 по 01.10.2019 та з 12.11.2020 по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 було визнано винуватим у тому, що 27 вересня 2016 року приблизно о 01 годині 30 хвилин, він, разом з неповнолітнім ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб, знаходячись біля буд. АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, під час розпивання алкогольних напоїв з потерпілим ОСОБА_12 , вчинили напад на останнього, застосувавши насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, нанесли йому численні удари руками та ногами по голові, тулубу та кінцівкам, внаслідок чого ОСОБА_12 втратив свідомість та отримав тілесні ушкодження у виді гематоми правої половини обличчя, перелому кісток носу, медіальної (внутрішньої) стінки правої очниці та правої гайморової пазухи, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, а ОСОБА_8 і ОСОБА_11 заволоділи його майном, а саме: мобільним телефоном марки «Мейзу М-2» вартістю 2900 гривен, сумкою чорного кольору вартістю 1500 гривень, електро бритвою фірми «Філіпс», вартістю 1200 гривень, військовим квитком на ім`я потерпілого, двома квитками на потяг загальною вартістю 700 грн., гаманцем вартістю 100 гривень, грошовими коштами 150 гривень, та картою ПАТ «УкрСіббанка», на якій знаходились грошові кошти 2864 гривень. З місця злочину зникли, залишивши потерпілого без свідомості, вилученим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили матеріальну шкоду останньому на загальну суму 9414 гривень.

Окрім цього, 09 січня 2017 року, приблизно о 00 годині 45 хвилин, ОСОБА_8 діючи повторно, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , умисно, таємно, з корисливих мотивів, по водостічній трубі через балкон незаконно проник до квартири АДРЕСА_5 вказаного будинку, звідки таємно викрав кролячу шубу, інструменти та набір з розеток. З місця злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 2000 грн.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 зазначив, що оскаржуваний вирок не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, внаслідок чого підлягає скасуванню з наступних підстав:
- ОСОБА_8 не мав будь-яких попередніх домовленостей з ОСОБА_11 , та ОСОБА_8 у бійку між ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_12 не втручався та не наносив тілесні ушкодження потерпілому, про що також підтверджує сам потерпілий у поясненнях та у розписці, яка залучена до матеріалів справи;
- у кримінальному провадженні, де потерпілим є ОСОБА_12 обвинуваченими є ОСОБА_11 , та ОСОБА_8 . Відносно ОСОБА_11 судом першої інстанції (суддя ОСОБА_14 ) 14.12.2018 постановлено обвинувальний вирок, яким ОСОБА_11 призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України, однак судом першої інстанції так і не було прийнято до уваги даний вирок та встановлені у ньому факти і обставини кримінального правопорушення, що мало місце 27.09.2017.;
- судом не враховано, що під час перебування ОСОБА_8 під домашнім арештом він не порушував застосовані до нього обов`язки, не здійснював вплив на свідків, не скоював нові злочини, за першим викликом з`являвся до слідчого;
- судом не в повній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: відсутність судимостей, позитивні характеристики, не наносив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 та відшкодував йому матеріальну шкоду, повернув потерпілій ОСОБА_13 викрадене майно;
- ОСОБА_8 перебуває в режимі попереднього ув`язнення на протязі 5 років та 5 місяців та відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України при призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування та з урахуванням положень ст. 69, 69-1 КК України, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та 5 місяців та за сукупністю злочинів застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_10 наполягали на вимогах апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_7 просила відмовити в задоволенні скарги захисника, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Судовий розгляд кримінального провадження відбувається у порядку, передбаченому статтями 318-380 КПК України.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, підтвердженням чого є журнал судових засідань від 12.03.2018 (т. 4 а.п. 33), а суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорювали фактичні обставини справи в суді першої інстанції щодо вчинення ОСОБА_15 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, тому обвинувачений не може оскаржувати вирок суду першої інстанції з запереченням підстав, які ніким не оспорювалися, також обвинувачений погодився на застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, а головуючим було роз`яснено наслідки застосування вищевказаної статті.

З огляду на що, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України щодо вчинення злочину відносно потерпілої ОСОБА_13 , як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана із проникненням у житло.
Окрім того, судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину відносно потерпілого ОСОБА_12 , передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 частково заперечував свою провину, обставини викладені у вироку підтвердив, однак зазначив, що ударів потерпілому ОСОБА_12 він не наносив
При цьому, не зважаючи не невизнання ним своєї вини щодо нанесення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на досліджені ним докази, зокрема:
- протокол огляду місця події від 27.09.2016, відповідно до якого у напівпідвальному приміщенні на розі вул. Преображенської та вул. Маяковського, виявлено та вилучено сумку чорного кольору;
- протокол огляду предмета із фототаблицею від 27.09.2016, відповідно до якого у вилученій сумці знаходились: чоловіча бритва, коробка від мобільного телефону, мобільний телефон марки «Мейзу», зарядний пристрій і навушники до нього;
- заявою ОСОБА_8 від 27.09.2016 про добровільну видачу мобільного телефону марки «Мейзу» та навушників, що були викрадені у потерпілого ОСОБА_12 ;
- протокол пред`явлення особи до впізнання від 27.09.2016, відповідно до якого в присутності понятих, потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 , як особу, що вчинила щодо нього кримінальне правопорушення;
- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27.09.2016, про те, що 27.09.2016 о 16 годині ОСОБА_8 затримано після впізнання його потерпілим;
- висновок експерта №3305 від 10.11.2016, відповідно до якого, потерпілому ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження у виді гематоми правої половини обличчя, перелому кісток носу, медіальної (внутрішньої) стінки правої очниці та правої гайморової пазухи, є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості.
Зважаючи на що, доводи обвинуваченого з даного приводу перевірені судом першої інстанції, даним обставина надана належна оцінка з боку їх допустимості та достовірності, шляхом перевірки іншими доказами, які були визнані судом також допустимими.
Щодо доводів обвинуваченого з приводу вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_12 без нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень, перевірені судом першої інстанції та знайшли своє мотивування у вироку, з огляду на що, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що сукупність отриманих доказів під час досудового розслідування, які були перевірені та визнані судом першої інстанції такими, що відповідають вимогам ст. 85, 86 КПК України, тобто є належними і допустимими, а стороною захисту не доведено протилежного, та вказують на те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Водночас у судовому засіданні, будучи допитаним в якості потерпілого (т. 4 а.п. 34) ОСОБА_12 зазначив, що ОСОБА_8 , якого він впізнав в залі судових засідань як особу, яка також наносила йому удари.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши досліджені докази у їх сукупності, дійшов вірного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів повністю доведена та суд правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК України.

Заява від імені потерпілого ОСОБА_12 (т. 4 а.п. 90), на яку посилається захисник ОСОБА_10 , відповідно до якої потерпілий не бачив як ОСОБА_8 наносив йому удари, не може бути взята судом апеляційної інстанції до уваги та їй не може бути надана оцінка, оскільки долучена вона була не самим потерпілим, який не був присутнім у судовому засіданні, не зареєстрована у суді першої інстанції як така, що подана ним, а долучена безпосередньо захисником у судовому засіданні та походження вказаної заяви від потерпілого не підтверджено. Окрім того, захисник не наполягав на повторному допиті потерпілого, а лише просив долучити вказану заяву до матеріалів провадження і змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Доводи захисника, наведені у апеляційній скарзі, щодо недоведеності вини ОСОБА_8 у завданні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , що йому інкримінується, колегія суддів вважає безпідставними, адже захисником не наведено жодного доказу на їх обґрунтування.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
При цьому, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 відповідно до ст. 66 КК України суд визнав щире каяття та усунення завданої шкоди.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_8 відповідно до ст. 67 КК України суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Окрім того, суд першої інстанції врахував, що під час судового провадження ОСОБА_8 повністю визнав свою провину за вчинення крадіжки та частково, за вчинення розбою, і вказані обставини свідчать про каяття зі сторони обвинуваченого. На наркологічному чи психіатричному обліку обвинувачений не перебуває. Раніше до кримінальної відповідальності не притягався, і вказані обставини суд розцінив як пом`якшуючі. В той же час, ОСОБА_8 вчинив два умисні, корисливі злочини, один із яких в стані алкогольного сп`яніння, що підвищує суспільну небезпечність вчиненого, та свідчить про неможливість досягнення мети покарання без ізоляції від суспільства та зважаючи на вік обвинуваченого і його майнове становище, суд вважав за можливе застосувати конфіскацію тільки до половини належного ОСОБА_8 майна.
Відтак, колегія суддів вважає вмотивованими висновками суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки тільки такий вид кримінального покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Посилання захисника у апеляційній скарзі на призначення ОСОБА_11 вироком Приморського районного суду м. Одеси від14.12.2018 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України за тих же обставин, в яких визнаний винуватим і ОСОБА_8 , але до останнього судом першої інстанції не застосовано інститут звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.
По-перше, суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 404 КПК України не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції. При цьому, оскаржуваним вироком саме ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, а ОСОБА_11 визнаним винуватим іншим вироком суду першої інстанції від 14.12.2018, який не є предметом перегляду у даному апеляційному провадженні та суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку висновкам суду, викладеним у вироку, що не оскаржується в рамках даного кримінального провадження.
По-друге, апеляційний суд зазначає, що посилання захисника ОСОБА_10 на можливість застосування відносно ОСОБА_8 положень ст. 69, 691 КК України є безпідставним, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Водночас, згідно з ч. 1 ст. 691 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
При цьому, судом першої інстанції окрім встановлення обставин, що пом`якшують покарання, передбачених ст. 66 КК України також встановлено обставину, що обтяжує його покарання, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Окрім того, ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України визнав частково, що виключає можливість застосування до останнього положень ст. 691 КК України. Більш того, захисником у апеляційній скарзі не надано доказів того, що наявні підстави, які вказують на наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В тому числі, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 окрім вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який знаючи про притягнення його до кримінальної відповідальності органом досудового розслідування за вказаний злочин, 09.01.2017 знову затриманий за підозрою у вчиненні умисного корисливого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, яким оскаржуваним вироком суду першої інстанції визнаний винуватим, що на думку апеляційного суду вказує на особу обвинуваченого як такого, що схильний до вчинення умисних корисливих злочинів.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про неможливість досягнення мети покарання без ізоляції обвинуваченого ОСОБА_8 від суспільства та призначене йому судом першої інстанції покарання слід відбувати реально.
Посилання захисника щодо не порушення обвинуваченим обов`язків застосованого відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту під час судового розгляду обвинувальних актів є необґрунтованим, оскільки вироком суду від 12.11.2020 ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, яке йому слід відбувати реально, у зв`язку з чим відносно ОСОБА_8 оскаржуваним вироком суду першої інстанції і був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції захисник ОСОБА_10 просив призначити обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання (т. 4 а.п. 122), що й було враховано судом першої інстанції та ОСОБА_8 призначено як за ч. 3 ст. 185 КК України, так і за ч. 2 ст. 187 КК України мінімальне покарання, передбачене санкціями статтей, за якими він був визнаний винуватим.
Доводи захисника ОСОБА_10 з приводу неврахування судом першої інстанції під час постановлення вироку відсутності судимостей, позитивні характеристики обвинуваченого, не нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 та відшкодування йому матеріальної шкоди, повернення потерпілій ОСОБА_13 викраденого майно, колегія суддів погоджується частково щодо неврахування характеристики останнього (т. 4 а.п. 118), однак яка на думку апеляційного суду не могла істотно вплинути на призначене ОСОБА_8 покарання.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має правозалишити вирок без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як постановлений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2020, яким ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4