Номер провадження: 11-кп/813/1489/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003158 від 23 грудня 2019 року, відносно

ОСОБА_7 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянка України, неодружена, не працевлаштована, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України та їй призначено покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_7 не обирався.

Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 22 грудня 2019 року, приблизно о 21 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи у магазині «Сільпо», що належить ТОВ «Сільпо-Фуд», який розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 16, шляхом вільного доступу, таємно викрала продукти харчування на загальну суму 474,64 гривень, чим завдала ТОВ «Сільпо-Фуд» майнову шкоду на вказану суму, однак довести свій намір до кінця не змогла від обставин, незалежних від її волі, оскільки була затримання співробітниками служби охорони магазину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржений вирок змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та призначити їй більш м`яке покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є явно несправедливим через його суворість.

Захисник вважає, що суд першої інстанції не врахував факт того, що кримінальне правопорушення є незавершеним, а сама спроба вчинення викрадення продуктів харчування, зокрема хліба, викликана тяжкими особистими обставинами.

Крім того, захисник стверджує, що у судових засіданнях обвинувачена звертала увагу суду, що не в змозі виконати покарання у виді громадських робіт, оскільки вона неофіційно працює та має певні захворювання, у зв`язку з чим покарання у виді громадських робіт заподіє ОСОБА_7 фізичних страждань та збільшить тривалість лікування, що суперечить положенням ч.3 ст.50 КК України.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачена ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

У своїй апеляційній скарзі сторона захисту просила апеляційний суд призначити обвинуваченій ОСОБА_7 більш м`яке покарання.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що вирок суду є надмірно суворим і наявні підстави для призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 більш м`якого покарання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.66 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання її щире каяття, відсутність матеріальної шкоди.
Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_9 судом першої інстанції встановлені не були.
Між тим, як зазначено вище, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є проступком, особи обвинуваченої, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також зазначив, що призначення їй такого покарання не заборонено відповідно до вимог ч.3 ст.56 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що санкція ч.1 ст.185 КК України передбачає покарання у виді громадських робіт на строк від вісімдесяти до двісті сорока годин, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.56 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що наявні підстави для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з санкцією ч.1 ст.185 КК України, більш м`яким покаранням, ніж громадські роботи, є штраф.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 (у редакції від 06.11.2009 року), призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.
Як зазначено у п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 (у редакції від 06.11.2009 року) виправні роботи призначаються тільки працюючим і відбуваються за місцем роботи засуджених.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу або виправних робіт є неможливим, так як обвинувачена не працевлаштована.
Щодо доводів сторони захисту про те, що спроба ОСОБА_7 вчинити викрадення продуктів харчування, зокрема хліба, викликана тяжкими особистими обставинами, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин убачається, що, окрім хліба, ОСОБА_7 намагалася викрасти: 4 пачки арахісу «Козацька Слава», 5 пачок фісташок «Біг Боб», 20 пачок желе «Мрія», 15 пачок чорного меленого перцю «Мрія», 1 коробку торту Наполеон фірми «Сладков», 1 лимон.

Разом з тим, стороною захисту необґрунтовано в чому полягала потреба ОСОБА_7 у зазначених продуктах харчування, які на думку апеляційного суду не становлять життєвої необхідності у харчуванні людини.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження апеляційної скарги захисника про те, що викрадення продуктів харчування ОСОБА_7 було зумовлено її тяжкими особистими обставинами.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що кримінальне правопорушення є незавершеним, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого покарання, з огляду на те, що кримінальне правопорушення не було завершене з підстав, що не залежали від волі обвинуваченої, оскільки вона була затримана охороною магазину.
Щодо тверджень апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 хворіє та не може виконати покарання у виді громадських робіт, апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ч.3 ст.56 КК України встановлено, що громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.
Однак, з доданих до апеляційної скарги медичних документів, а також наданої під час апеляційного розгляду виписки із медичної карти амбулаторного хворого, не вбачається, що ОСОБА_9 входить до переліку осіб, відносно яких не може бути застосоване покарання у виді громадських робіт.
В свою чергу апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого кримінального правопорушення.
Апеляційний суд враховує, що, хоча ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України є такою, що не має судимостей, проте раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного кримінального правопорушення проти власності, що характеризує її з негативної сторони.
Зазначені висновки суду апеляційної інстанції підтверджуються і тими обставинами, що, на теперішній час, на розгляді у Київському районному суді м. Одеси знаходяться кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України та ч.2 ст.15, ч.2.ст.185 КК України.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року,яким ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4