ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/1403/20 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/685/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
засудженого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 20 липня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Камінь-Каширського райсуду Волинської області від 30.06.2010 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ч.3 ст. 185, ч.2 ст.152, ч.2 ст.186, ч.2 ст.153, ст.70 КК України до 10 років позбавленні волі, на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом частково приєднано покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.06.2010 року, яким засуджувався за ст. 190 ч.2, 70 ч.4 КК України до 3 років позбавлення волі, - і остаточно відбуття призначено 12 років позбавлення волі.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львів від 25.02.2016 року, керуючись ст. ст. 7, 9, 537, 539 КПК України, на підставі Закону України «Про внесення зміни до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-УІП від 26.11.2015року, ОСОБА_7 зараховано в строк покарання, призначеного вироком Камінь-Киширського районного суду Волинської області від 30.06.2010, строк попереднього ув`язнені з квітня 2010 року по 27 серпня 2010 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі..
Початок строку відбування покарання 07.04.2010 року.
Кінець строку відбування покарання 18.11.2021 року.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Камінь-Каширського райсуду Волинської області від 30.06.2010 року.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.07.2020 року відмовлено у задоволенні вищезазначене клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Суд обґрунтував прийняте рішення тим, що, оцінивши всі докази та враховуючи вимоги Європейської конвенції з прав людини, вимоги КК України, КВК України, Постанови Верховного Суду України від 26квітня 2001 року № 2«Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким», суд дійшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 належних для себе висновків не зробив та на даний час повністю не визнавав своєї вини, що взагалі ставить під сумнів його виправлення, не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, має стійку тенденцію на систематичне вчинення умисних і тяжких злочинів, раніше звільнявся умовно-достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі, але знову вчинив умисні тяжкі злочини, а відтак він не може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання. При цьому судом також враховано, що засуджений захворів на відкриту форму туберкульозу легенів і зобов`язаний отримати лікування у межах спеціальної установи для відбування покарання.

Не погодившись з рішенням районного суду засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги, в яких просить скасувати ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 20.07.2020 року та застосувати до засудженого ОСОБА_7 положення ст. 81 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу засуджений ОСОБА_7 вказує на те, що він сумлінно ставиться до праці; не порушує режим відбуття покарання; свою вину за вироком Камінь-Каширського райсуду Волинської області від 30.06.2010 року визнає повністю, але не згоден з розміром призначеного покарання; ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього померла мати; він відбув значний строк від призначеного покарання; має 24 заохочення; виконавчих листів до виправної колонії не надходило; до початку судового розгляду йому не було надано пам`ятку про його права та обов`язки.

В своїх апеляційних доводах захисник ОСОБА_8 посилається на те, що засуджений одружений з 2017 року , дружина проживає у м. Полтава; поставлені робочі завдання виконує вчасно та у повному обсязі; правил трудової дисципліни не порушує; загалом характеризується позитивно; мати засудженого померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , його брат є інвалідом 2 групи , проживає один , так як є самотнім; він потребує додаткової уваги та допомоги та надає згоду на проживання з ним в одному домоволодінні для ведення спільного господарства. Засуджений , відбувши 3/4 частини покарання, призначеного судом за вчинення тяжкого злочину, своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, а відтак до нього може бути застосована пільга передбачена ст.81 КК України. Вважає, що суд помилково дійшов висновку , що засуджений ОСОБА_7 належних для себе висновків не зробив та на даний час повністю не визнав своєї вини у скоєних злочинах , що ставить під сумнів його виправлення , не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а відтак не може бути звільнений умовно- достроково. З моменту засудження та розгляду справи пройшло більше 10 років, протягом яких засуджений має тільки позитивні характеристики і заохочення за сумлінну поведінку та працю.
Крім того, апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі судом наведено посилання на нібито надані суду пояснення ОСОБА_7 у судовому засіданні, що на момент судового засідання визнає свою провину у скоєнні злочину , однак , фактично не згодний з вироком суду у частині призначення покарання , тому неодноразово направляв апеляційні скарги на вирок суду , які не були задоволені. Ще у травні 2010 року у камері ITT Ковельського МВ УМВС України у Волинській області він умисно пошкодив собі вени на руці та умисно спричинив тілесне ушкодження , вимагаючи від адміністрації ITT установи поліпшення умов тримання під вартою. І хоча даний факт порушував порядок тримання під вартою в умовах ITT , засуджений не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, постановою начальника ITT Ковельського MB УМВС України у Волинській області від 01.06.2010 року відносно нього відмовлено у порушенні кримінальної справи по ст. 125 КК України , т. я. засуджений сказав неправду , що необережно спричинив собі вказані тілесні ушкодження. Однак, дані питання в судовому засіданні не ставилися ні судом , ні учасниками , а ОСОБА_7 не надавав таких пояснень суду.
Окрім цього, захисник зазначає, що судом не взято до уваги та не надано оцінки наданим представником ВК №109 пояснень в судовому засіданні: він просив вирішити заяву засудженого з урахуванням наданих установою характеристик та заохочень, і що ОСОБА_7 заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та відомості особової справи засудженого, колегія суддів дійшла висновку про те, що подані апеляційні скарги сторони захисту належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Як вбачається з матеріалів провадження та особової справи засудженого, ОСОБА_7 неодноразово судимий:
- вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.07.1998 року за ст. 81 ч.3, 140 ч.3, 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ст. 42 ч.3 КК України шляхом сукупності злочинів частково приєднано покарання за вироком Ковельського міського суду Волинської області від 13.05.1998 року, яким засуджувався за ст. 81 ч.4, 81 ч.3, 140 ч.2, 141 ч.2, 145 ч.1, 42 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна і якому на підставі ст. 42 ч.3 КК України шляхом сукупності злочинів частково приєднано покарання за вироком від 06.02.1998 Рожищенського районного суду Волинської області, яким засуджувався за ст. 117 ч. 1 КК України до 3 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму, - і якому до відбуття призначено 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. Остаточно до відбуття призначено 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. Ухвалою від 08 лютого 2002 року суду Гусятинського району Тернопільської області, керуючись розділом 2 пункту 10 Заключних та перехідних положень КК України 2001 року, змінено кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_7 (за вироком від 13.05.1998) зі ст. 81 ч.4 КК України 1960 року на ст. 185 ч.3 КК України 2001 року знизивши міру покарання до максимальної межі передбаченої ст. 185 ч.3 КК України - 6 років позбавлення волі. Звільнений 05.07.2002 умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 6 місяців 13 днів за постановою від 02.07.2002 Гусятинського районного суду Тернопільської області, відповідно до вимог ст. 81 КК України;
- вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 11.03.2005 року за ст. 289 ч.1 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України шляхом сукупності злочинів частково приєднано покарання у виді 4 років позбавлення волі за вироком від 04.11.2004 Ковельського міськрайонного суду Волинської області, яким засуджувався за ст. 152 ч.2, 153 ч.2, 70 КК України до 6 років позбавлення волі, - і остаточно до відбуття призначено 7 років позбавлення волі. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 23.10.2008 не відбуту частину покарання у виді 2 років 8 місяців 28 днів позбавлення волі замінено більш м`яким покаранням - обмеженням волі на 2 роки 8 місяців 28 днів, відповідно до вимог ст. 82 КК України. Звільнений 05.05.2009 умовно-достроково на не відбутий строк 2 роки 2 місяці 12 днів за постановою від 23.04.2009 Рівненського районного суду Рівненської області, відповідно до вимог ст. 81 КК України;
- вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 28.04.2010 року за, яким засуджувався за ст. 296 ч.1, 71 (вирок від 11.03.2005) КК України до 2 років 8 місяців 12 днів позбавлення волі, - і остаточно до відбуття призначено 3 роки позбавлення волі;
- вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.06.2010 року за ст. 190 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України, шляхом сукупності злочинів частково приєднано покарання за вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 28.04.2010 року, і остаточно до відбуття призначено 3 роки позбавлення волі;

На теперішній час ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Камінь-Каширським районним судом Волинської області від 30.06.2010 року за ст. 185 ч.3, 152 ч.2, 186 ч.2, 153 ч.2, 70 КК України до 10 років позбавленні волі на підставі ст. 70 ч.4 КК України шляхом сукупності злочинів частково приєднано покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.06.2010, і остаточно відбуття призначено 12 років позбавлення волі.
Ухвалою від 25.02.2016 Шевченківського районного суду міста керуючись ст. ст. 7, 9, 537, 539 КПК України на підставі Закону України «Про внесення зміни до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-УІП від 26.11.2015 року - зараховано ОСОБА_7 в строк покарання, призначеного вироком Камінь-Киширського районного суду Волинської області від 30.06.2010, строк попереднього ув`язнені з квітня 2010 року по 27 серпня 2010 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання 07.04.2010 року, кінець - 18.11.2021 року.
Вказані дані ніким не оспорюються.
Виконання призначеного покарання є доцільним тільки за тієї умови, що ним досягається поставлена в законі мета: крім кари ще і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Якщо ця мета може бути досягнута ще до закінчення призначеного судом строку покарання, то в подальшому у його виконанні відпадає необхідність. З огляду на це, закон передбачає можливість застосування судом умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким» № 2 від 26 квітня 2002 року визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної ради.
У відповідності до положень п. 17 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, суду слід ретельно з`ясувати : ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, а також його наміри щодо прилучення до праці. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу.
Відповідно до матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 відбув понад 3/4 частини строку покарання, характеризується адміністрацією колонії наступним чином: мав 22 заохочення за сумлінну поведінку і ставлення до праці, додержання правил поведінки, встановлених Кримінально-виконавчим кодексом України та правилами внутрішнього розпорядку колонії, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується ввічливих відносин з персоналом установи.
По прибуттю у «Личаківську виправну колонію (№ 30) працевлаштований днювальним у 2010 році, а потім працював з 01.07.2015 на відділ виготовлення брусків на посаду обліковця. До роботи ставився сумлінно. З 12.06.2018 року засуджений прибув до «ДВК № 109», у «Дергачівській ВК № 109» засуджений був працевлаштований у серпні-вересні 2018 року на виробничих ділянках ДП «Сільськогосподарське підприємство ДКВС України (№109)» з відрядною формою оплати за фактично виконану норму виробітку. До роботи ставився сумлінно, але даних про виконання плану робіт, перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участі у вирішенні питань організації праці немає. ОСОБА_7 приймав участь в програмах диференційованого виховного впливу у судовому засіданні, засуджений приймає участь у програмах «Фізкультура і спорт», «Духовне відродження», «Підготовка до звільнення», слухав лекції з історії України та на релігійні теми «Виникнення та суть свята Різдва Христового», «Христове воскресіння», «Християнське свято Святої трійці». Засуджений за власною ініціативою залучався для робіт з благоустрою території установи, приймав участь у прибиранні приміщень, житлової зони та прилеглої території. Однак, засуджений до бібліотеки не ходить, у спорті досягнень не має, до церковних установ не звертався, самоосвітою не займається, газет і журналів не читає, тобто життям країни не інтересується.
При цьому за весь час відбуття покарання засуджений не виплатив матеріальну і моральну шкоду потерпілій за виконавчими листами у сумі 5100 грн. Хоча до установи виконання покарань не надходили виконавчі листи за вироком Камінь-Каширським районним судом Волинської області від 30.06.2010 року щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди, але самим засудженим починаючи з 2010 року також не здійснено будь-яких заходів щодо ініціювання вирішення цього процесу, що також могло позитивно вплинути на питання щодо застосування до нього норм ст.81 КК України.
Окрім цього, згідно психологічної характеристики на засудженого від 16.06.2020 року, засуджений ОСОБА_7 має такі характерологічні прояви: емоційність, імпульсивність, демонстративність. За час відбування покарання в установі намагається контролювати свою емоційність, імпульсивність. Має підвищений рівень тривожності, мнимості. Засуджений наполегливий, цілеспрямований, впертий в досягнені мети. Його настрій часто залежить від відношення оточуючих до нього (арк.59 т.1).
Апеляційні доводи засудженого та його захисника про те, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем відбуття покарання та протягом усього часу відбуття покарання має лише заохочення, стягнення відсутні, заслуговують на увагу, але вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо недоцільності умовно-дострокового звільнення засудженого, враховуючи те, що він раніше неодноразово засуджувався за умисні тяжкі злочини проти власності і систематично засуджувався за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи. Двічі вже звільнявся від відбування призначеного покарання умовно-достроково, але знову вчинив умисні тяжкі злочини, за який був засуджений в 2010 році, що свідчить про стійку антисоціальну поведінку засудженого та його небажання ставати на шлях виправлення, у зв`язку з чим таке звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 81 КК України від відбування покарання не буде ефективним.
Крім того, на думку колегії суддів, враховуючи дані про особу засудженого, незрозуміло якою буде поведінка останнього у разі умовно-дострокового звільнення.
Внаслідок оцінки всіх перелічених вище обставин суд першої інстанції об`єктивно дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності всіх передбачених умов, передбачених положеннями ст. 81 КК України, для умовно-дострокового звільнення та недоцільності звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання, на період звернення з відповідним клопотанням.
За таких обставин колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо відмови у задоволенні клопотання, внаслідок неефективності такого заходу щодо попередження вчинення ним нових злочинів, та відсутності беззаперечних та переконливих підстав, на підставі яких можна зробити висновок про виправлення засудженого.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 20 липня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді