Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

03 серпня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000258 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком у два роки з покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 280000 грн; в дохід держави - витрати на залучення експертів в сумі 10868 грн.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 29 листопада 2017 року близько 17.51 год, керуючи автомобілем Reneult Master р.н. НОМЕР_1 , рухаючись дорогою Дерманка-Корець автошлях М106 зі сторони м. Корець в с. Морозівка Корецького району Рівненської області, зі швидкістю приблизно 70 км/год із включеним ближнім світлом фар, поблизу вищезгаданого села, на 24 км + 550 м зазначеної автодороги, в порушення вимог п.п. б) п. 2.3 та п.12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, неправильно її оцінив, не вибрав безпечну швидкість руху (53...63 км/год), щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги і з моменту виникнення перешкоди для руху, яку він міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , який рухався у попутному напрямку з вказаним автомобілем. В результаті ДТП велосипедист ОСОБА_9 помер на місці події, а автомобіль марки Reneult Master зазнав механічних пошкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що судом залишено поза увагою те, що від злочинних дій ОСОБА_5 настали непоправні тяжкі наслідки смерть особи, у зв`язку з чим просить вирок скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки. В решті вирок суду залишити без зміни.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_10 надіслали письмову заяву, у якій просять провести апеляційний розгляд без їх участі, щодо апеляційної скарги покладаються на розгляд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 , які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Поряд з цим прокурором стверджено, що скоєний ОСОБА_5 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, і віднесений, згідно ст. 12 КК України, до тяжкого злочину, вчинений ним з необережності, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких негативних характеризуючих даних особи ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, в якій виховує двох дітей, повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся та повністю добровільно відшкодував заподіяну матеріальну шкоду в сумі 28483 грн, продовжує відшкодовувати моральну шкоду, і ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачення за ст. 135 КК України не пред`являлося.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України не є переконливими.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_5 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого ним злочину та його наслідки, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, на його утриманні перебуває двоє дітей, одна з яких є малолітньою, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позицію потерпілої, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої злочином матеріальної і моральної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_5 за скоєне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, - чотири роки позбавлення волі.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Разом з тим, зваживши на обставини, що пом`якшують покарання щире каяття ОСОБА_5 , активне сприяння в розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальної шкоди в сумі 28483 грн, про що свідчать квитанції, наявні в матеріалах кримінального провадження, виключно позитивну характеристику особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його поведінку після вчиненого ДТП негайна зупинка транспортного засобу, виклик швидкої допомоги та поліції, позицію потерпілої, яка не настоювала на реальній мірі покарання, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

Під час апеляційного розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив свою винність у вчиненому злочині, з приводу чого щиро кається, жалкує про вчинене та просить вибачення у потерпілої сторони, зазначивши при цьому, що матеріальна шкода сплачена ним в добровільному порядку в сумі 28483 грн, і щомісячно відшкодовується моральна шкода в силу матеріального становища, про що в розпорядження колегії суддів надані відповідні докази.

Наведені дані про особу та поведінку ОСОБА_5 , який раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності і виключно позитивно характеризується за місцем проживання, пом`якшуючі покарання обставини, на переконання колегії суддів, свідчать, що обвинувачений зможе довести своє виправлення і в умовах здійснення за ним контролю з боку органів пробації.

При цьому колегія суддів враховує і той факт, що протягом більш як трьох років і шести місяців з моменту вчинення ДТП ОСОБА_5 жодних злочинів не вчиняв, до адміністративної відповідальності не притягувався, виключно позитивно характеризується і виконує покладені на нього судом зобов`язання щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди, що не оспорюється прокурором.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3