ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 591/8232/19 Номер провадження 11-кп/814/300/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0003477 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Охтирка Сумської обл., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-техічною освітою, розлученого, непрацюючого, несудимого, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислюватии з 18 листопада 2019 року.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 17 листопада 2019 року приблизно о 19 годині 40 хвилин,у порушення вимог п.2.9.а ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем Опель-Вектра, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Героїв Крут у м. Суми зі сторони вул. Лінійна, де у районі регульованого пішохідного переходу поблизу буд. 52 по вул. Героїв Крут, у порушення вимог 8.7.3.е, 8.10 ПДР України при наближенні до регульованого пішохідного переходу, при загоранні червоного сигналу світлофору, продовжив рух, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по наведеному пішохідному переходу на дозволений сигнал світлофора. У результаті наїзду ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла. ОСОБА_7 на вказаному автомобілі залишив місце пригоди.
Порушення обвинуваченим вимог п.п. 8.7.3.е, 8.10 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками у вигляді спричинення смерті ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить скасувати вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року та пом`якшити ОСОБА_7 покарання, призначивши останньому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік; на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 2 роки з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України; запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою скасувати та звільнити останнього з-під варти у залі суду.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів не дозволяла поза розумним сумнівом дійти висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину у стані алкогольного сп`яніння, а такий висновок місцевого суду ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, а тому необхідно виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також з обвинувачення вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення п.2.9 «а» ПДР України.
На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно: відхилено показання обвинуваченого, які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 вживав алкоголь вже після вчинення ДТП, які стороною обвинувачення у суді не спростовано та законні підстави не довіряти яким у суду були відсутні; надано перевагу показанням свідка ОСОБА_11 , який стверджував про те, що він тривалий час вживав спиртні напої під час указаних подій у зв`язку з чим не мав реальної можливості адекватно оцінювати обставини за яких відбулась ДТП та які їй передували.
Крім того, захисник зазначає про те, що місцевим судом не враховано те, що висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 18 листопада 2019 року є недопустимим доказом, так як: огляд на стан сп`яніння ОСОБА_7 проведено у медичній установі з порушенням вимог інструкцій, а саме більш як через дві години, як з моменту ДТП, так і з моменту виявлення підстав для проведення огляду; у цьому висновку не конкретизовано ознаки, які свідчили про стан алкогольного сп`яніння, а також не зазначено ступінь алкогольного сп`яніння, зокрема, кількість проміле алкоголю в крові обвинуваченого та вказаних обставин не з`ясовував суд першої інстанції; даний висновок було отримано після внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань та у зв`язку з цим обов`язок та право збору доказів було покладено на слідчого та прокурора у цьому кримінальному провадженні; ОСОБА_7 був затриманий та мав процесуальні права підозрюваного, які йому не були роз`яснені перед проведенням медичних досліджень та захисник, участь якого з моменту затримання є обов`язковою, для проведення такої дії запрошений не був; такий доказ отримано оперативним працівником без наявності доручення слідчого, тобто неуповноваженою особою; медична документація має залучатися до матеріалів кримінального провадження виключно на підставі ухвали слідчого судді або за згодою особи, судом першої інстанції така ухвала слідчого судді не досліджувалась.
Водночас захисник наводить доводи про явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через суворість, так як суд першої інстанції безпідставно визнав відсутність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття та не врахував: повне відшкодування потерпілій шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, оскільки переказ коштів потерпілій не був здійснений обвинуваченим особисто у зв`язку з його перебуванням у СІЗО; те, що ОСОБА_7 вчинив злочин вперше без прямого умислу, визнав себе винним, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на його утриманні знаходиться малолітня дитина та хвора мати похилого віку, раніше обвинувачений до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, потерпіла до обвинуваченого жодних претензій не мала, цивільний позов не заявляла, про призначення суворого покарання суд не просила.
Окрім зазначеного вище, захисник апелює щодо порушення місцевим судом при ухваленні вироку вимог ст.374 КПК України та практики Європейського суду з прав людини при ухваленні вироку, вказуючи про те, що судом першої інстанції у вступній частині оскаржуваного вироку не зазначено зайняття та освіту обвинуваченого, а мотивувальній частині - формулювання обвинувачення згідно обвинувального акта, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків вчинення кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, обставини, які пом`якшують покарання, мотиви призначення покарання.
При цьому, захисник зазначає, що суд першої інстанції належної оцінки формулюванню обвинувачення не дав та не вирішив питання про його доведеність чи недоведеність, а самостійно, вийшовши за межі обвинувачення, сформулював обвинувачення ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який відмовився від поданої ним апеляційної скарги, підтримав апеляційну скаргу свого захисника, подану в його інтересах, та повідомив суду апеляційної інстанції, що погоджується з фактичними обставинами встановленими місцевим судом, окрім обставини вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; захисника, яка вважала, що відмова обвинуваченого від поданої ОСОБА_7 апеляційної скарги підлягає задоволенню та просила задовольнити подану нею апеляційну скаргу з підстав у них наведених; прокурора, який не заперечував проти відмови обвинуваченого від поданої ОСОБА_7 апеляційної скарги та водночас заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої, ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевіреними у суді доказами, оціненими у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.
Разом з тим, на думку колегії суддів, неспроможними є доводи захисника обвинуваченого про недоведеність порушення обвинуваченим вимог п.2.9 "а" ПДР України та відповідно обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
За ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке у подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази, у тому числі показання свідків, місцевий суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору взаємозв`язку й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та відповідно правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання обвинуваченого у відповідності з вимогами ст. 67 КК України.
Так, у контексті наведеного, колегія суддів слідує позиції, викладеній у Постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №372/2291/16-к) та 03 грудня 2019 року у справі №571/1436/15-к, згідно якої у кримінальному провадженні не виключається можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції надав належну оцінку і мотивовано визнав безпідставними твердження ОСОБА_7 про те, що він вживав алкогольні напої після ДТП, оскільки це спростовується показаннями свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні першої інстанції підтвердив суду факт вживання обвинуваченим міцного алкоголю у день ДТП, але до його вчинення, та засвідчив те, що автомобілем керував увесь час обвинувачений, як до вчинення ДТП, так і після його настання. Так, цей свідок повідомив, що у листопаді 2019 року вони ( ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 ) на автомобілі «Опель» під керуванням ОСОБА_7 приїхали до пологового будинку у районі «Баси» до м. Суми, де обвинувачений пішов до лікарні, а він, ОСОБА_11 , разом з ОСОБА_10 придбали пляшку горілку об`ємом 0,5 літри та біля будівлі пили цей спиртний напій. Коли ОСОБА_7 повернувся з лікарні, то він також разом з ними випив чарку горілки. Після вживання спиртного напою вони поїхали до іншого медичного закладу на автомобілі, яким керував ОСОБА_7 , та коли рухались по м. Суми, то раптом він, ОСОБА_11 , почув удар, пошкодилось лобове скло, та вказав обвинуваченому зупинитись з припущенням, що вони збили людину, але ОСОБА_7 нічого не сказавши, продовжив рух. Після цього вони залишили автомобіль та прослідували на таксі до м. Охтирки, у с. Климентове їх затримали працівники поліції.
Факт виконання ОСОБА_7 функцій водія протягом усього часу у день вчинення злочину підтверджено й свідком ОСОБА_10 . Керування транспортним засобом обвинуваченим та вчинення останнім злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України 17 листопада 2019 року приблизно о 19 годині 40 хвилин за обставин, встановлених судом (окрім перебування у момент ДТП у стані алкогольного сп`яніння) не заперечується й самим ОСОБА_7 .
Так, апеляційний суд звертає увагу на те, що очевидним є той факт, що у цього свідка не було підстав обмовити обвинуваченого, оскільки у місцевому суді було встановлено, що ОСОБА_11 та обвинувачений перебувають у дружніх відносинах, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції від 10 серпня 2020 року, а тому такі показання не викликають сумнівів у їх об`єктивності та правдивості. Стороною захисту також суду не надано будь-яких відомостей, що свідчили б про те, що у цього свідка були підстави обмовити обвинуваченого.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надав чіткі, конкретизовані логічні та послідовні показання, які повністю узгоджуються з даними висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції №3883 від 18 листопада 2019 року, якими підтверджено факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння за результатами проведеного 18 листопада 2019 року о 06 годині 05 хвилин лікарем ОСОБА_12 огляду ОСОБА_7 (т.1 а.к.п. 151).
Одночасно слід зазначити, що суд апеляційної інстанції, аналізуючи показання свідка ОСОБА_11 встановив, що показання цього свідка щодо інших кокретних обставин ДТП також є достовірними, оскільки узгоджуються з доказами у матеріалах кримінального провадження та не заперечуються й самим обвинуваченим та його захисником.
Розглядаючи кримінальне провадження, місцевий суд у сукупності з наведеними обставинами також правильно врахував негативну репутацію ОСОБА_7 , а саме те, що обвинувачений з 2016 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом хронічний алкоголізм, що підтверджуються довідкою Охтирської центральної районної лікарні №1139 від 18 листопада 2019 року (т.1 а.к.п. 157).
Не залишив поза увагою суд першої інстанції і поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, який залишив місце ДТП, що у сукупності з наведеними вище обставинами додатково підтверджує неправдоподібність версії обвинуваченого, висунутої на свій захист, а саме те, що алкоголь він вживав вже після ДТП.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 як водій, який повинен суворо дотримуватись вимог ПДР України, не міг не знати про заборону вживання водієм у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди до проведення медичного огляду без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки). Ці імперативні вимоги містяться у п.2.10 «є» ПДР України.
Разом з тим, апеляційний суд розцінює показання свідка ОСОБА_10 у частині невживання обвинуваченим при ньому до ДТП алкогольних напоїв такими, що спрямовані на допомогу ОСОБА_7 уникнути кримінальної відповідальності за обставини, що обтяжує покарання та вважає, що місцевий суд правильно піддав критичній оцінці такі показання, оскільки як з`ясовано у судовому засіданні суду першої інстанції цей свідок перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_7 та такі показання не узгоджуються з наведеними вище доказами.
На думку колегії суддів, доводи апелянта про недопустимість висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції №3883 від 18 листопада 2019 року є безпідставними з огляду на наступне.
Як вбачається з витягу, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України було внесено 17 листопада 2019 року о 22 годині 52 хвилини 40 секунд.
18 листопада 2019 року о 02 годині 00 хвилин ОСОБА_7 було затримано у порядку ст.208 КПК України у с. Климентово Охтирського р-ну Сумської обл., що підтверджується протоколом затримання від 18 листопада 2019 року. За цим протоколом ОСОБА_7 роз`яснено права та обов`язки, передбачені КПК України. Про те, що роз`яснення прав не було формальним свідчить зміст протоколу затримання, де детально викладені права підозрюваного, зокрема, передбачені ч.3 ст.42 КПК України. Указаний протокол затримання підписано, зокрема, ОСОБА_7 та його захисником, двома понятими без будь-яких доповнень та зауважень (т.2 а.к.п.77-78).
У подальшому на виконання вимог п.8 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я №1452/735 від 09 листопада 2015 року, поліцейським старшим уперуповноваженим ВКП СВП ОСОБА_13 , доставлено ОСОБА_7 для проведення огляду на стан сп`яніння до закладу охорони здоров`я.
Так, відповідно до п. 8 Розділу І наведеної Інструкції у разі вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.
Разом з тим, колегія суддів, не маючи на меті применшити важливість точного дотримання положень зазначеної Інструкції, вбачає у спізнілому доставленні обвинуваченого до медичного закладу для проходження огляду на стан сп`яніння певні порушення вимог цієї Інструкції, однак такі порушення не є істотними та не є тим фактором, що може якимось чином ставити під сумнів результати проведеного медичного огляду щодо ОСОБА_7 . Так, для вирішення питання чи може певне порушення стати підставою для визнання доказу недопустимим відповідно до частини 1 статті 87 КПК України, необхідно брати до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити, що отримані докази є результатам такого порушення.
Більш того, саме по собі спізніле доставлення обвинуваченого для проходження відповідного огляду, яке безпосередньо пов`язане із теритріальною віддаленість закладу охорони здоров`я від місця затримання ОСОБА_7 , є навіть більш сприятливою обставиною для самого обвинуваченого, зважаючи на те, що зі сплином часу ступінь алкогольного сп`яніння зменшується.
Доводи апелянта про те, що у висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції №3883 від 18 листопада 2019 року не конкретизовано ознаки, які свідчили про стан алкогольного сп`яніння, а також не зазначено ступінь алкогольного сп`яніння, зокрема, кількість проміле алкоголю в крові обвинуваченого, є неспроможними оскільки ці відомості зазначаються в акті медичного огляду особи, на підставі якого лікарем видається висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Такий акт складається в одному примірнику, який залишається в закладі охорони здоров`я.
Апеляційний суд також звертає увагу, що висновок за результатами медичного огляду надається лікарем не лише на основі числових показників ступеню кількості проміле алкоголю в крові, а й з урахуванням самої клініки сп`яніння обстежуваної особи, яка встановлюється лікарем шляхом проведення відповідних тестів (пальце-носової проби, положення у позі Ромберга і т.д.).
Компетентність лікаря, який проводив огляд ОСОБА_7 та його кваліфікація ніким з учасників провадження під сумнів не ставиться. Підстави не довіряти викладеним у висновку медичного огляду обвинуваченого результатам огляду - відсутні.
Крім того, колегія суддів всупереч доводам захисника зауважує, що чинним законодавством не передбачено необхідність залучення захисника для проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджувалась ухвала слідчого судді, на підставі якої здійснювалось долучення медичної документації, є безпідставними, адже дані про стан сп`яніння ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення не належать до охоронюваної законом таємниці (у даному випадку - лікарської), оскільки не вказують ні на факт звернення особи за медичною допомогою, ні на дані про хворобу особи, на про застосоване лікування, тобто не охоплюються предметом цієї охоронюваної законом таємниці.
В апеляційній скарзі не наведено таких порушень, які б дійсно були істотними та слугували мотивованими підставами для визнання недопустимим як доказу висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції №3883 від 18 листопада 2019 року.
Неспроможними є і доводи апелянта про явну несправедливість призначеного судом ОСОБА_7 покарання через суворість, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
За п. 3 наведеної постанови Пленуму Верховного суду України, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Суд першої інстанції при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, його характер та ступінь суспільної небезпечності; наслідки, що настали у виді смерті людини; особу обвинуваченого, який несудимий (т.1 а.к.п. 155), непрацюючий, неодружений; дані висновку органу з питань пробації, за яким виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб) та, на думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку (т.1 а.к.п. 47-49); відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд правильно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки ця обставина характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася та готовність нести кримінальну відповідальність.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений у суді першої та апеляційної інстанцій свою винуватість у вчиненому злочині визнав частково, оскільки не визнав та з метою уникнення справедливого покарання приховував факт вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, наявність якого повністю підтверджено сукупністю доказів, наведених вище.
Крім того, місцевий суд обгрунтовано звернув увагу на те, що обвинувачений не надав належної критичної оцінки своїм діям, які призвели до невідворотних наслідків, а навпаки намагався применшити відповідальність за вчинене.
Отже, таке каяття ОСОБА_7 не можна вважати дійсно щирим, справжнім, що свідчить про відсутність наведеної обставини, що пом`якшує покарання.
Щодо доводів апелянта про те, що потерпіла не подавала цивільний позов та не просила суворо покарати обвинуваченого, то колегія суддів зауважує, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому наведені доводи захисника самі по собі не є вирішальними при застосуванні положень ст.ст.50, 65, 75 КК України.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпіла не висловлювала свою думку щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому. Така поведінка потерпілої не є підставою для пом`якшення покарання.
Обговорюючи правильність призначення ОСОБА_7 основного покарання колегія суддів приймає до уваги те, що ОСОБА_7 вчинив злочин з необережною формою вини, однак враховує те, що вчинення ДТП обвинуваченим, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває (т.1 а.к.п. 156), проте перебуває з 2016 року в Охтирській центральній районній лікарні на диспансерному обліку з діагнозом «хронічний алкоголізм» (т.1 а.к.п. 157), призвело до невідворотних наслідків. Так, безвідповідальна поведінка обвинуваченого виявилась, зокрема, у грубому ігноруванні заборони щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який рухаючись у населеному пункті на заборонений червоний сингал світлофора, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, здійснив наїзд на людину на пішохідному переході. При цьому, поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину виразилась у демонстрації крайньої байдужості до життя травмованої людини, про що свідчить залишення обвинуваченим місця ДТП.
Викладене значно підвищує як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого ним злочину.
Колегія суддів враховує відшкодування потерпілій завданого збитку у сумі 20300 гривень (т.1 а.к.п. 85) та те, що обвинувачений має хвору матір (т.1 а.к.п. 84), той факт, що на ОСОБА_7 за місцем проживання не надходило скарг та претензій від сусідів (т.1 а.к.п. 26), однак навіть це у сукупності із наведеними вище обставинами не є мотивованою підставою для пом`якшення призначеного судом першої інстанції основного покарання, оскільки підстави вважати таке покарання, неправильним, неспівмірним чи несправедливим через його суворість - відсутні.
З огляду на те, що обвинувачений не працює, доказів того, що останній утримує матір, судам першої та апеляційної інстанцій не надано, через це у судів відсутні підстави для врахування того, що обвинувачений утримує матір, як про це стверджує захисник.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що наслідки у виді смерті людини не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виді.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції зауважує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим доводи захисника про необхідність застосування положень ст.75 КК України щодо обвинуваченого є безпідставними.
Крім того, цей суд, зважаючи на встановлені вище обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого не вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, правильно призначивши обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України. До того ж, характер допущених ОСОБА_7 одночасно декількох грубих порушень вимог ПДР України у нескладній дорожній обстановці, невідворотність наслідків, що настали у результаті вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, переконливо свідчать про необхідність та доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальному розмірі, яке відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та є таким, що сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.
Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення обвинуваченим додаткового покарання у справедливому розмірі за обставин даного кримінального провадження негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.
Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання як основне, яке призначено у межах санкції ч.2 ст.286 КК України та не є максимальним, так і додаткове, яке є максимальним за вказаною частиною статті КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, що призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, які пом`якшують покарання та наявності обставини, що обтяжує покарання, а тому є справедливим та адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, сприятиме меті покарання, тобто є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційному розгляду колегії суддів наведено не було.
Надуманими є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції належної оцінки формулюванню обвинувачення не дав та не вирішив питання про його доведеність чи недоведеність, а самостійно, вийшовши за межі обвинувачення, сформулював обвинувачення ОСОБА_7 .
За змістом ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Проведення судового розгляду щодо обвинуваченого і лише в межах висунутого йому обвинувачення є гарантією справделивого розгляду та вирішення справи і права забезпечення обвинуваченого на захист.
Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, правова кваліфікація правопорушення, і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження. Тобто ці межі визначаються з урахуванням висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку місцевого суду, цей суд указаних вимог КПК України дотримався, провів судовий розгляд у межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, та у вироку належним чином відповідно до вимог кримінального процесуального закону виклав формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним, жодним чином не вийшовши за межі своїх повноважень.
Оскаржуваний вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.374 КПК України.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, формальне незазначення судом першої інстанції у вступній частині оскаржуваного вироку даних щодо зайняття та освіти обвинуваченого, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у розумінні положень ст.412 КПК України.
Отже, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4