Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/103/21
провадження № 1-кп/624/23/21
У Х В А Л А
Іменем України
смт. Кегичівка 20 квітня 2021 року

Кегичівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
особи, відносно якої розглядається клопотання ОСОБА_4 ,
законного представника ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
заступника начальника служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради ОСОБА_7 ,
інспектора з ювенальної превенції Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду смт Кегичівка клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні №0000177 від 07 жовтня 2020 року відносно якого
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лозова, Кегичівського району, Харківської області, українець, громадянин України, учень 9 класу Медведівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, інвалід загального захворювання з дитинства, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,
за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Кегичівського районного суду надійшло клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 терміном до досягнення ним повноліття.
06 жовтня 2020 року приблизно о 18 год 30 хв, ОСОБА_9 , в стані алкогольного сп`яніння, перебував у приміщенні житлового будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де крім нього перебували його неповнолітній син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_10 та співмешканка ОСОБА_5 .
В цей час на ґрунті раптово виниклого конфлікту між ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , у приміщенні коридору виникла побутова сварка. ОСОБА_9 , діючи агресивно, схватив руками за шию свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 та повалив його на підлогу з метою заподіяти йому тілесні ушкодження.
Неповнолітній ОСОБА_4 , перебуваючи у наляканому стані, який був зумовлений протиправними діями свого батька ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що ОСОБА_9 має намір спричинити йому тілесні ушкодження та реальну загрозу своєму здоров`ю, вирвавшись з підлоги почав втікати від ОСОБА_9 до кімнати кухні, при цьому останній схопив металевий совок та кинув у слід ОСОБА_4 , який потрапив на поверхню кухонного столу з якого на підлогу впали кухонні прилади, в тому числі кухонний ніж.
В цей час неповнолітній ОСОБА_4 , втікаючи від батька впав на підлогу у кухонному приміщенні, куди за ним забіг ОСОБА_9 , який продовжував кричати на сина та намагався наздогнати та завдати тілесні ушкодження неповнолітньому ОСОБА_4 , при цьому останній вважаючи дії ОСОБА_9 такими, що створюють небезпеку для його здоров`я, перебуваючи у стані необхідної оборони, маючи намір припинити їх та тим самим захистити себе, діючи умисно, з метою заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці свого захисту, підняв з полу кухонний ніж та умисно, в той момент коли ОСОБА_9 намагався нанести тілесні ушкодження ОСОБА_4 , завдав батьку ОСОБА_9 один удар в область живота та один удар в область лівої сідниці, при цьому перевищивши межі необхідної оборони.
Спричинивши при цьому відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/144-КР/20 від 27 жовтня 2020 року потерпілому ОСОБА_9 проникаюче колото-різане поранення живота, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що були небезпечними для життя, згідно п.п.2.1.2, 2.1.3 «Правил судуво-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17 жовтня 1995 року №6 та не проникаюче колото-різане поранення лівої сідниці, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, згідно п.п. 2.3.2а, 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень затверджених наказом МОЗ України від 17 жовтня 1995 року №6.
Таким чином, в діях неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент вчинення злочину не досяг віку з якого настає кримінальна відповідальність та не є суб`єктом злочину, наявні ознаки суспільно небезпечного діяння, що підпадають під ознаки діяння, передбаченого ст. 124 КК України, тобто умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КК України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення злочину виповнилось шістнадцять років.
За вчинення злочину, передбаченого ст. 124 КК України, кримінальній відповідальності підлягають особи, які досягли 16-річного віку.
У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала та просила його задовольнити, та застосувати до неповнолітнього ОСОБА_4 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття.
У судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні суспільно-небезпечного діяння визнав повністю, щиро розкаявся, в судовому засіданні просив клопотання задовольнити.
Законний представник ОСОБА_5 у судовому засіданні просила теж клопотання задовольнити.
Захисник просив застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи виховного характеру, передавши його під нагляд матері.
Заступника начальника служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради ОСОБА_7 заявлене клопотання підтримала, просила задовольнити.
Інспектор з ювенальної превенції Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_8 просив клопотання задовольнити.
Потерпілий у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив провести розгляд справи без його участі, клопотання задовольнити.
Вислухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 124 КК України, (не тяжкий злочин) досяг 11-річного віку, однак не досяг віку з якого відповідно до ст. 22 КК України може наставати кримінальна відповідальність за вчинення зазначеного кримінального правопорушення.
Згідно з довідкою КНП КРР «Кегичівська ЦРЛ» від 17 листопада 2020 року ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.
Згідно з довідкою КНП КРР «Кегичівська ЦРЛ» від 17 листопада 2020 року ОСОБА_4 перебуває на обліку у лікаря-психіатра (з 2011 року) діагноз «F 70.1» (легка розумова відсталість з соціальною дезадаптацією). На підставі цього, неповнолітньому ОСОБА_4 призначено та проведено амбулаторну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №56 від 04 лютого 2021 року КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» з`ясовано, що неповнолітній на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі легкої розумової відсталості. У період часу 06 жовтня 2020 року ОСОБА_4 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності.
Відповідно до довідки Кегичівського районного сектору філії «Центр пробації» в Харківській області №24/116/95 від 24 лютого 2021 року ОСОБА_4 на обліку не перебуває.
Відповідно до довідки Лозівської сільської ради Кегичівського району від 18 листопада 2020 року №774/02-19 встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 інвалід загального захворювання з дитинства діагноз: «легка розумова відсталість з соціальною дезадаптацією», проживає разом з матір`ю ОСОБА_5 та повнолітньою сестрою ОСОБА_11 , скарг від жителів селища не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувався.
Вивчивши умови виховання неповнолітнього ОСОБА_4 встановлено, що згідно характеристики від 26 листопада 2020 року Медведівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Кегичівської районної ради Харківської області, з першого класу (2012 року) учень розумово розвинений дуже слабо.
Навчальним матеріалом володіє в основному на початковому рівні. Має короткотривалу пам`ять, не зосереджену увагу, неактивне мислення, невеликий словесний запас. Може виконувати лише дуже прості завдання за допомогою вчителя. На запитання відповідає простими реченнями. По фізичній культурі має підготовчу групу, але уроки відвідує з задоволенням. Оцінки достатнього рівня (8,9 балів) отримує тільки з фізичної культури.
З однокласниками намагається товаришувати, однак іноді появляє свою впертість, вразливість. Завжди прагне спілкування з однолітками, проте часто мовчазний, сором`язливий, не сміливий.
Вдома завжди допомагає матері по господарству, доглядає за худобою.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 18 листопада 2020 року №773/0219 проведеним відповідно до вимог ст. 487 КПК України, комісією у складі: голови сільської ради, секретаря сільської ради та уповноваженого представника сім`ї складено висновок, 18 листопада 2020 року в ході обстеження встановлено, що ОСОБА_9 більше місяця не проживає, сім`я має господарство, у веденні якого допомагає неповнолітній ОСОБА_4 , продуктами забезпечений, дохід складається з продажу молока та пенсії по інвалідності ОСОБА_5 .
За загальними правилами та особливостями, визначеними нормами кримінального права, метою застосування заходів виховного характеру щодо неповнолітніх, перш за все, має бути забезпечення інтересів самого неповнолітнього.
Відповідно до ст.498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» при провадженні справ про злочини неповнолітніх судам потрібно керуватись як загальними положеннями КПК і КК України, так і спеціальними нормами, які визначають судовий розгляд цих справ (гл.38 КПК України) та особливості кримінальної відповідальності і покарання неповнолітніх (розділ ХV Загальної частини КК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 484 КПК України під час кримінального провадження щодо неповнолітнього, в тому числі під час провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд та всі інші особи, що беруть у ньому участь, зобов`язані здійснювати процесуальні дії в порядку, що найменше порушує звичайний уклад життя неповнолітнього та відповідає його віковим та психологічним особливостям, роз`яснювати суть процесуальних дій, рішень та їх значення, вислуховувати його аргументи при прийнятті процесуальних рішень та вживати всіх інших заходів, спрямованих на уникнення негативного впливу на неповнолітнього.
Частиною 2 статті 97 КК України передбачено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною 2 статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
Частиною 3 статті 105 КК України передбачено, що тривалість заходів виховного характеру, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.
Згідно статті 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку, до досягнення віку з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини 1 статті 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.
Пунктом 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п.3 ч.2 ст.105 КК), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.105 КК України суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання.
При ухваленні судового рішення щодо неповнолітнього суд повинен суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості покарання та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу ХІ КК України.
Відповідно до пункту 10 Зауважень загального порядку №10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей», у всіх рішеннях, які ухвалюються у контексті здійснення юстиції щодо дітей, головним міркуванням має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини означає, що традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, повинні поступатися місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей-правопорушників. Згідно з пунктом 23.2. Рекомендацій CM/Rec(2008)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
До того ж, мінімальні стандартні правила ООН, що стосуються провадження правосуддя стосовно неповнолітніх («Пекінські правила») прийняті резолюцією 40/33 Генеральної Асамблеї 1985 року, спрямовують на те, що система правосуддя по відношенню до неповнолітнього направлена в першу чергу на забезпечення добробуту неповнолітнього й забезпечення того, що любі міри впливу на останнього були завжди пропорційні, як з індивідуальними даними особистості правопорушника, так із обставинами правопорушення.
Таким чином, суд на основі аналізу зібраних і досліджених в судовому засіданні доказів, заслухавши клопотання прокурора, думку учасників кримінального провадження, враховуючи, що ОСОБА_4 свою вину визнав, та те, що на час вчинення ним суспільно небезпечного діяння передбаченого ст. 124 КК України він не досяг віку, з якого можлива кримінальна відповідальність, вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи виховного характеру, передбачені п. 3 ч.2 ст. 105 КК України, задовольнивши клопотання прокурора, та передати неповнолітнього ОСОБА_4 під нагляд матері ОСОБА_5 , яка здатна забезпечити позитивний виховний вплив на сина та постійно контролювати за його поведінкою.
Заходи забезпечення кримінального провадження по справі та процесуальні витрати відсутні, цивільний позов не заявлявся.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України, відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України скасувавши арешт, накладений на речові докази.
На підставі викладеного, керуючись 22,105 КК України, ст.369-372,376,392-395,498,500,501 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді від 07 жовтня 2020 року на речові докази по справі.
Речові докази по справі: кухонний ніж зі світлою рукояткою; розкладний ніж з полімерною колодкою; футболка білого кольору зі слідами бурого кольору; змив на стерильну ватну паличку та змив на фрагмент марлі плям бурого кольору, що були виявлені на підлозі біля ходу до кімнати кухні; чотири змиви на фрагменти марлі плям бурого кольору, які виявлені на підлозі біля кухонного столу, які знаходиться у кімнаті речових доказів СПД №1 ВП №1 Красноградського РВП ГУНП у Харківській області знищити.
Щодо речових доказів: брюки коричневого кольору зі слідами бурого кольору, що належать потерпілому ОСОБА_9 ; сорочка білого кольору зі слідами бурого кольору, що належить потерпілому ОСОБА_9 , які знаходиться у кімнаті речових доказів СПД №1 ВП №1 Красноградського РВП ГУНП у Харківській області повернути власникам.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Кегичівський районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1