У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000909, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Будище Черкаського району Черкаської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Будище Черкаського району Черкаської області, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9 ,
обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_10 ,
представник потерпілих ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 263 КК України, та призначено покарання:
за ч. 2 ст. 289 КК України 7 років позбавлення волі без конфіскації майна;
за ч. 2 ст. 262 КК України 5 років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 186 КК України 5 років 6 місяців позбавлення волі;
за ч. 1 ст. 263 КК України 4 роки позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі.
Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту його затримання, тобто з 08.11.2018 р.

ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання:
за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;
за ч. 2 ст. 262 КК України 5 років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.
Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Ухвалено цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, 5 000 грн., в рахунок моральної шкоди 10 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 10 000 грн., на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, 109 000 грн., в рахунок моральної шкоди 10 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 10 000 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 солідарно судові витрати за проведення експертиз у сумі 16 302 грн. на користь держави.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене покарання.

Представник потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.
Викласти вирок в наступній редакції:
ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначити покарання:
за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;
за ч. 2 ст. 262 КК України 5 років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене покарання, з урахуванням стану його здоров`я (наявності тяжкої хвороби туберкульозу) та наявності на його утриманні матері ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 зауважує, що його довіритель не згоден із оскаржуваним рішенням в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої внаслідок м`якості та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Вважає, що в діях ОСОБА_8 відсутнє щире каяття, оскільки нею не відшкодовано шкоди, завданої потерпілому, що є невід`ємною ознакою даної обставини, яка пом`якшує покарання.
На думку апелянта, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання та належним чином не обґрунтував свої висновки про можливість застосування відносно неї положення ст. 75 КК України.
Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою обставину, яка, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України є такою, що обтяжує покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.
Наголошує на тому, що обвинувачена ОСОБА_8 фактично не визнавала свою провину та висловила свою згоду лише в ході судових дебатів, після кількох вимог свого захисника та представника потерпілого прямо вказати чи визнає вона свою провину, що також підтверджує відсутність щирого каяття.
Зауважує, що судом безпідставно визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_8 вчинення кримінальних правопорушень внаслідок збігу певних життєвих обставин, оскільки потерпілим надавалось безоплатне житло і триразове харчування та сплачувалась заробітна плата раз на три місяці (оскільки на такій періодичності наполягали самі обвинувачені).

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_5 в період часу з 16.00 год. 07.11.2018 р. по 12.00 год. 08.11.2018 р., діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння майном, шляхом розбиття віконної шибки та відкриття вхідних дверей проникли до будинку АДРЕСА_3 . Перебуваючи в будинку обвинувачені повністю розуміли та усвідомлювали, що їх дії є явними та відкритими для сторонніх осіб, оскільки на території домоволодіння встановлені камери зовнішнього відеоспостереження. Крім того, ОСОБА_13 застала їх під час вчинення злочину в будинку. Заволодівши відкрито майном, що на праві приватної власності належить ОСОБА_11 , зокрема, біноклем марки «Yukon» вартістю 8 000 грн., кавоварною машиною марки «Delonghi Magnifica» вартістю 11 000 грн., та іншим майном на загальну суму 31 900 грн., а також майном, що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , а саме: декоративною рушницею-пістолетом старовинного зразка із металевим стволом вартістю 5 000 грн., мікрохвильовою піччю марки «LG, MS-268ts» вартістю 5 000 грн., декоративною шаблею вартістю 4 000 грн. та іншим майном на загальну суму 33 825,50 грн., обвинувачені завдали потерпілим майнової шкоди в розмірі 50 900 грн. та 47 825,50 грн. відповідно.
Також обвинувачені викрали карабін марки «SAVAGE AXIS DBM MATTE» калібру 308 WIN, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2016, вартістю 23 900 грн. та гвинтівку марки «Anschutz model 525», серійний номер НОМЕР_2 , з оптичним пристроєм марки «BUCKHORN» вартістю 14 500 грн., що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , чим спричинили останньому майнової шкоди в розмірі 38 450 грн.
Далі обвинувачені, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, проникли до приміщення гаражу, що знаходиться на території домоволодіння за вказаною адресою, при цьому не маючи дозволу власника на використання та розпорядження транспортним засобом, незаконно заволоділи автомобілем марки «TOYOTA TACOMA», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , після чого з місця події зникли, розпорядившись вказаним транспортним засобом за власним розсудом, завдавши потерпілому майнової шкоди в розмірі 329 692 грн.
Маючи умисел, направлений на незаконне носіння бойових припасів та вогнепальної зброї, а також іншої холодної зброї, без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_5 в період часу з 16.00 год. 07.11.2018 р. до 23.00 год. 08.11.2018 р., більш точного часу не встановлено, в належному йому рюкзаку та в автомобілі марки «TOYOTA TACOMA» реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_6 , протягом руху в с. Покровське Очаківського району Миколаївської області та в автомобілі марки «Mercedes» реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_14 , протягом руху із смт Геройське Голопристанського району Херсонської області до м. Херсона, більш точного маршруту не встановлено, носив 10 патронів калібру 7,62 мм, карабін марки «SAVAGE AXIS DBM MATTE», калібру 308 WIN, та гвинтівку «Anschutz model 525», з оптичним пристроєм, без передбаченого законом дозволу, а також ніж, який є холодною зброєю, а саме: короткоклинковою холодною зброєю колючо-ріжучої дії, виготовленим по типу ножів мисливського загального призначення саморобним способом з використанням промислового обладнання.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло, за ч. 2 ст. 262 КК України, як викрадення вогнепальної зброї, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в приміщення, за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне носіння бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, та за ч. 2 ст. 263 КК України, як незаконне носіння іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.
Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло, за ч. 2 ст. 262 КК України, як викрадення вогнепальної зброї, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в приміщення.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, характеризується посередньо. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття.

Обираючи вид і міру покарання, та, звільняючи обвинувачену ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, кримінальні правопорушення вчинила вперше, за місцем проживання, роботи та попереднього ув`язнення характеризується виключно позитивно. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини свідчать про наявність збігу певних життєвих обставин, за відсутності яких обвинувачена ніколи б їх не вчинила, оскільки, за переконанням суду першої інстанції, не є суспільно небезпечною особою.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілого на підтримку своїх апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав апеляційну скаргу представника потерпілого не обґрунтованою, думку інших учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 262 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України, ч. ч. 1, 2 ст. 263 КК України, як і дії ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 262 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України, вірно та апелянтами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкцій інкримінованих правопорушень та апелянтами також не оскаржується.

Стосовно призначеного ОСОБА_5 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим, виходячи з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В пункті 3 зазначеної Постанови вказано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, які відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, раніше неодноразово судимий, здебільшого за злочини майнового характеру, характеризується посередньо. Обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Наявність у ОСОБА_5 матері похилого віку, на що посилається сам обвинувачений, як на обставину, яка має бути врахована судом при призначенні покарання, на думку апеляційного суду, не є настільки виключною обставиною, яка дає можливість для пом`якшення покарання, оскільки дана обставини існувала і на час вчинення кримінальних правопорушень, однак жодним чином не вплинула на протиправну поведінку обвинуваченого та не стала для нього стримуючим фактором від противоправних дій.
З приводу наявності тяжкого захворювання туберкульозу, слід зауважити, що будь-яких даних про неможливість відбування обвинуваченим ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі матеріали провадження не містять. Ба більше, за інформацією філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській області, станом на 17.02.2021 р. загальний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 задовільний. Лікування за межами слідчого ізолятора не потребує. Може утримуватись в умовах слідчого ізолятора.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що, при призначенні ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 65-67, 70 КК України, та визначив покарання виді 7 років позбавлення волі, яке є справедливим, адже відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Стосовно можливості звільнення обвинуваченої ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний доходить наступного.

Положеннями ст. 75 КК України, передбачено, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, кримінальні правопорушення вчинила вперше, за місцем проживання, роботи та попереднього ув`язнення характеризується виключно позитивно. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття.
Суд послався і на те, що обставини провадження свідчать про наявність збігу певних життєвих обставин, за відсутності яких обвинувачена ніколи б не вчинила кримінальні правопорушення, оскільки не є суспільно небезпечною особою, із чим погоджується апеляційний суд.
Водночас, судом першої інстанції хоча й не зазначено, однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, що підтверджується великою кількість рідних, які проживають разом за місцем реєстрації та постійного проживання останньої.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_8 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачена у віці 48 років вперше вчинила кримінальне правопорушення, за попередньою змовою із особою, раніше неодноразово судимою за вчинення умисних корисливих злочинів, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято вірне рішення про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Стосовно доводів представника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 про безпідставне визнання обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_8 щире каяття у вчиненому, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2019 р. у справі № 166/1065/18, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Враховуючи, що обвинуваченою визнано свою вину, що вкотре було зазначено під час апеляційного розгляду, завдана кримінальними правопорушеннями шкода частково відшкодована, шляхом повернення викраденого майна, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції встановлена відповідність поведінки ОСОБА_8 поняттю щирого каяття, внаслідок чого, ця обставина була зазначена як така, що пом`якшує покарання.
Відтак, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного їй заходу примусу, представником потерпілого в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, підстав вважати рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням таким, що прийняте у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3