ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/822/21 Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Харківської області ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, із середньою освітою, на утриманні осіб не маючого, працюючого ТОВ «Союз ПВО», раніше не судимого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст. 162 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.1 ст.125 КК України у виді виправних робіт на строк шість місяців в розмірі відрахувань в дохід держави у розмірі 10 відсотків.
-за ч.1 ст.162 КК України у виді виправних робіт на строк один рік в розмірі відрахувань в дохід держави у розмірі 10 відсотків.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді виправних робіт на строк один рік в розмірі відрахувань в дохід держави у розмірі 10 відсотків.
Запобіжний захід відповідно до видів, передбачених ст. 131 КПК України не обирався.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_10 , в рахунок відшкодування спричиненої їй моральної шкоди 9000 (дев`ять тисяч) грн. В іншій частині позовних вимог потерпілій ОСОБА_10 відмовлено.
Згідно вироку 21 лютого 2019 року, приблизно о 15:10 год., ОСОБА_8 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , будучи агресивно налаштованим, діючи умисно, на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних стосунків з потерпілою ОСОБА_10 , які виникли внаслідок конфлікту між ними, що мав місце раніше до моменту вчинення кримінального правопорушення, діючи з метою спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_10 , маючи умисел, спрямований на завдання їй тілесних ушкоджень, в ході конфлікту з ОСОБА_10 та діючи умисно своїми активними діями, наніс ОСОБА_10 тілесні ушкодження, а саме: два удари правою рукою в область правого плеча.
В результаті умисних дій ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_10 , спричинені наступні тілесні ушкодження: синець в проекції правого плечового суглобу, які згідно висновку експерта №09-829/19 від 10.07.2019 року відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Крім того, 21.02.2019 року, приблизно о 15:10 год., ОСОБА_8 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , будучи агресивно налаштованим, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи, що порушує недоторканість житла, на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних стосунків з потерпілою ОСОБА_10 , які виникли внаслідок конфлікту між ними, незаконно проник до домоволодіння (житла) ОСОБА_10 , шляхом відкриття вхідних дверей домоволодіння, які були в незачиненому на замок стані, чим порушив її право на недоторканість житла, проник всупереч волі потерпілої, яка є законним володільцем житла, за відсутності визначених законом підстав.
Обвинувачений не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити, звільнити від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк 1 рік; зменшити розмір стягнення в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.
Суд дійшов помилкового висновку щодо небажання обвинуваченим стати на шлях виправлення, поклавши в обгрунтування цього висновку невизнання ОСОБА_8 винуватості у завданні потерпілій тілесних ушкоджень, тобто на думку суду, визнання того,чого обвинувачений не скоював, було би сприйнято судом як обставина, що пом`якшує винуватість.
Обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, грунтуються лише на доказах, які ініцюювала потерпіла, зокрема на її показаннях, показаннях доньки та чоловіка потерпілої, які є близькими родичами потерпілої і не можуть бути об`єктивним джерелом доказування. Так, факт завдання удару ОСОБА_10 свідок ОСОБА_11 особисто не бачив, донька потерпілої також дала показання, які є сумнівними, оскільки вона повідомила, що знаходилася у кімнаті і бачила через вікно, як ОСОБА_8 , знаходячись перед дверима, завдав два удари її матері, хоча при цьому з вікна немає вільного огляду вхідних дверей до частини житлового будинку, де мешкає потерпіла з позиції, де вказувала свідок ОСОБА_12 .
Наявність одного синця, як наслідку завдання удару не може свідчити про нанесення декількох ударів потерпілій, до того ж, потерпіла стверджує, що обвинувачений завдав їй удар після того, як зняв ошийник із собаки, але це в свою чергу спростовується даними камер відео спостереження, з яких вбачається, що обвинувачений нахилився зняти ошийник, і при цьому ударів потерпілій не завдавав.
Як вбачається з відео, обвинувачений не виглядав агресивним та налаштованим на нанесення будь-яких тілесних ушкоджень. Між обвинуваченим і потерпілою відбувався діалог, стосовно утримання потерпілою його тварини.
Всі слідчі дії під час досудового розслідування проводилися без участі обвинуваченого та його захисника, що є підставою стверджувати про однобокість та упередженість сторони обвинувачення до особи обвинуваченого та права на захист.
Поза увагою суду залишилися причина виникнення конфлікту та відношення до нього обвинуваченого. Саме для повернення своєї речі, якою є домашня тварина, ОСОБА_8 незаконно зайшов до коридору частини житлового будинку потерпілої, де знаходився короткий проміжок часу, та забравши свою собаку та її ошийник повернувся до себе.
Потерпіла у судовому засіданні намагалася сформувати негативне ставлення до обвинуваченого, повідомляючи суду не підтверджені доказами факти, які стосуються приватного життя обвинуваченого та його дружини.
Задовольняючи вирок в частині стягнення з ОСОБА_8 9000 грн. в якості відшкодування за спричинення моральної шкоди, суд також без будь-яких розрахунків і обрахувань, визначив суму для стягнення з обвинуваченого. Судом не зазначено у чому полягає врахування стану здоров`я потерпілої, яка не є особою похилого віку, не має стійких розладів здоров`я, у вироку не вказує які саме фізичні та душевні страждання призвели до негативних змін у її житті, та у чому проявилися ці зміни, якими критеріями суд оцінював тяжкість вимушених змін у її звичайному способі життя та у чому полягали такі зміни, тому, сума на відшкодування моральної шкоди є завищеною та необгрунтованою, та такою, що не відповідає судовій практиці.

Прокурор з урахуванням поданих змін просить вирок суду змінити, звільнити ОСОБА_8 на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, виключити з мотивувальної та резолютивної частини посилання на призначення покарання за правилами ст. 70 КК України, вважати його засудженим за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави у розмірі 10 відсотків, в іншій частині вирок суду залишити без змін. Посилається на те, що на теперішній час з моменту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закінчилися строки, передбачені ст. 49 КК України,

Потерпіла подала заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, де просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора. Стягнути з ОСОБА_8 , на її користь в рахунок відшкодування спричиненої мені моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) грн. З метою забезпечення фізичної дистанції між мною ( ОСОБА_10 ), моїми дітьми та обвинуваченим, застосувати до ОСОБА_8 обмежувальні заходи строком на 1 рік у вигляді заборони перебування в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст.911 КК України.
Надані обвинуваченим довідки та характеристика з місця роботи не дають уявлення про те, як він поводиться у вільний від роботи час. В період з 21.02.2019 року по 01.09.2019 року п`ять разів зверталася до поліції із заявами щодо неправомірних дій ОСОБА_8 . Під час розгляду кримінального провадження донька, ОСОБА_12 , пояснила, що бачила як ОСОБА_8 завдав мені удару через вікно кухні ( приміщення 1-3 на плані будинку). Фотознімок зони вхідних дверей поруч з вікном додається. Фак того, що обвинувачений був агресивним і мав умисел на завдання тілесних ушкоджень, підтверджується записом з камер відеоспостереження. На відеозаписі видно як поводить себе обвинувачений, як він б`є по документах які вона йому показує, як він агресивно жестикулює, як агресивно штовхає та не дає закрити вхідні двері. Обвинувачений свідомо залишив власну важко травмовану собаку напризволяще та не переймався її долею до 21.02.2019 року. Під час конфлікту з обвинуваченим 21.02.2019 р. коли він прийшов за поверненням своєї речі намагалася показати йому документи про проведене лікування та пояснити йому, що собаці потрібен догляд. Зазначає про поведінку обвинуваченого. 23.02.2019 р. Ліга допомоги тваринам, в присутності працівників поліції та свідків, вилучила тварину у обвинуваченого та передала мені на утримання. Зазначені факти досліджені під час розгляду кримінального провадження.
Сім`я, яка складається з потерпілої, чоловіка та двох дітей (2005 та 2014 р. н.) та обвинувачений спільно проживаємо домоволодінні, а отже в будь-який час обвинувачений, на спільній приватній території, без присутності свідків, має безперешкодний доступ до членів родини та їх майна. Без допомоги суду та поліції, немає можливості захистити себе та своїх дітей, обмежити доступ обвинуваченого на територію власного домоволодіння та припинити домашнє насильство. Суд не звернув належної уваги на факт постійного проживання моєї родини, моїх дітей та обвинуваченого в спільному домоволодінні, та не вжив обмежувальних заходів що застосовуються для осіб, які вчинили домашнє насильство передбачених ст. 91і КК України.
Як наслідок постійно триваючого, на протязі вже декількох років, стресу та постійного страху, сформувався тривожно-депресивний синдром, посттравматичний стресовий розлад, панічні атаки. витратила багато коштів та часу на обстеження та лікування. Будь-яка зустріч з обвинуваченим чи спостерігання його у вікно, звук його голосу викликає у мене сильні хвилювання, паніку та занепокоєння. Грошова сума в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень не є достатньою компенсацією.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні вимоги та просили звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, але не заперечував проти звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини, встановлені судом першої інстанції, в повній мірі підтверджуються дослідженими та належно оціненими доказами. Зокрема, щодо факту проникнення до будинку потерпілої, то відповідно до показань обвинуваченого, викладених у вироку, останній не заперечував, що дійсно їх розмова відбувалась біля входу у будинок потерпілої і що дозволу зайти у сам будинок він від потерпілої не отримав. Разом з тим, він зайшов у її будинок, перебував там менше хвилини, взяв свою собаку та пішов до дому. Заперечував, що заважав потерпілій закрити двері її будинку, зазначив, що зняв ошийник у собаки, який на неї одягла потерпіла, та кинув його на землю, коли виходив з її тамбуру вже із собакою. Розумів, що заходячи до будинку потерпілої без її дозволу, він потрапляє у її приватному володінні, проте вважав, що закон цим не порушив.
Потерпіла суду пояснювала, що вона намагалась зайти у свій будинок та зачинити за собою двері, проте ОСОБА_8 тримав двері, відштовхнув її у будинок та зайшов у нього. У будинку він продовжував лаятися, ще раз вдарив її своїм кулаком правої руки її у праве плече.
Неповнолітній свідок підтвердила, що «у цей час її мати стояла у дверному отворі, після удару вона намагалась зачинити двері у будинок, проте ОСОБА_8 тримав двері та відштовхнувши її зайшов у будинок».
З пояснень чоловіка потерпілої вбачається, що з розповіді дружини він зрозумів, що на час її дзвінка, ОСОБА_8 знаходиться у їх будинку, оскільки чув його крики та лайку. Вказав, що ОСОБА_10 дала обвинуваченому слухавку та він попросив ОСОБА_8 покинути його будинок. Також повідомив суд, що переглядав записи з камер відеоспостереження, які розміщені на його будинку, з яких чітко можна побачити, що ОСОБА_8 у день подій дійсно відштовхнув його дружину у будинок, самовільно відкривши двері зайшов до їх будинку та знаходився там деякий час. Крім того, судом першої інстанції було досліджено відеозапис, відповідно до якого потерпіла у день подій перебувала на подвір`ї свого домоволодіння, мила вікна у будинку, в цей час до її будинку підійшов обвинувачений, відкрив двері, вибігла собака, він зняв з неї ошийник, у цей час потерпіли винесла документи та намагалась показати їх ОСОБА_8 , продовжилась суперечка, після чого, потерпіла намагалась повернутися у свій будинок та зачинити за собою двері, але обвинувачений заважав їй це зробити та самовільно, незаконно проник до домоволодіння (житла) ОСОБА_10 .
Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.
Встановлені судом обставини свідчать про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений зайшов в будинок щоб забрати свою собаку не спростовують висновків суду щодо його винуватості. Крім того, як зазначено у вироку, з оглянутого у судовому засіданні відеозапису вбачається, що собака ОСОБА_8 вільно пересувається по подвір`ю у тому числі і біля нього та самостійно, без будь-яких дій з боку потерпілої заходить до будинку ОСОБА_10 , що вказує на відсутність умисних дій потерпілої на утримання собаки в своєму будинку.
Щодо посилань на те, що слідчі дії були проведені без участі обвинуваченого та його захисника, то у вироку суд посилається на протокол огляду місяця події та протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою. Вказані слідчі дії відповідно до вимог КПК України можливо проводити і за відсутності обвинуваченого, захисника.
Обгрунтованими є висновки суду і щодо встановлення вини обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що підтверджується поясненнями потерпілої, свідків, висновком судово-медичної експертизи. Свідок ОСОБА_13 пояснила «вона чула, що між ними відбулась сварка, ОСОБА_8 виражався нецензурною лексикою у бік потерпілої, погрожував їй фізичною розправою, на її зауваження не реагував. Підтвердила суду, що події мали місце 21.02.2019 року приблизно о 15 годині. Зі слів потерпілої вона дізналась, що у цей день ОСОБА_14 наніс їй удари і вона дійсно бачила синці в області її плеча».
Донька потерпілої повідомила, що «обвинувачений вдарив її матір правою рукою у її праве плече. У цей час її мати стояла у дверному отворі, після удару вона намагалась зачинити двері у будинок, проте ОСОБА_8 тримав двері та відштовхнувши її зайшов у будинок.»
Потерпіла з цього приводу вказала, що на його вимоги, вона винесла йому документи, які підтверджують лікування собаки та пояснила йому, що собака потребує подальшого лікування, у цей момент собака вийшла з будинку, він зняв з неї ошийник та вдарив своїм кулаком правої руки її у праве плече. Вона намагалась зайти у свій будинок та зачинити за собою двері, проте ОСОБА_8 тримав двері, відштовхнув її у будинок та зайшов у нього. У будинку він продовжував лаятися, ще раз вдарив її своїм кулаком правої руки її у праве плече.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №09-829/2019 від 10.07.2019 року було встановлено, що у громадянки ОСОБА_10 мали місце наступні тілесні ушкодження: синець в проекції правого плечового суглобу. Це ушкодження утворилося від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізмом удар або ударстиснення, та могло бути отримане протягом доби до моменту огляду. Цей висновок підтверджується характером ушкоджень, а також кольором синця. За ступенем тяжкості: синець викликав незначні скороминучі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п.2.3.2 «Б», 2.3.5 «Правил судовомедичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом 36 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень. Покази потерпілої ОСОБА_10 із наданого протоколу проведення слідчого експерименту від 05.06.2019 року в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині строку та механізму утворення встановлених у неї тілесних ушкоджень, при заподіянні травмуючих впливів: «21.02.2019 року два удари потерпілій в область правого спереду плеча …кулаком правої руки». Враховуючи висновок експертизи та надані учасниками кримінального провадження пояснення щодо обставин події, заперечення обвинуваченим факту завдання потерпілій удару та умислу на спричинення тілесного ушкодження є необгрунтованим.
Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом. Пунктом 1 ч. 1 ст. 49 КК України визначено особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Санкція ч. 1 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року. Відповідно до положень ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , відноситься до кримінальних проступків. У відповідності до п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.288 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності; суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбаченітаттею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. Обвинуваченому ОСОБА_8 роз`яснено, що застосування до нього положень статті 49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення його від кримінальної відповідальності, з чим останній погодився.
Враховуючи, що наявні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, оскаржуваний вирок належить скасувати в цій частині, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України закрити і звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за цією статтею на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України. Оскільки в змінених апеляційних вимогах прокурор просив звільнити обвинуваченого від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, то за викладених вище обставин апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а з вироку суду слід виключити посилання на призначення покарання за ст. 70 КК України. Щодо вирішення цивільного позову, то відповідно до ч.1 ст. 129 КПК України суд вирішує цивільний позов лише у випадках коли ухвалюється обвинувальний вирок, або ухвала про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Вирішення цивільного позову у разі закриття провадження по справі в зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності законом не передбачено. Зі змісту цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що свої вимоги остання обгрунтовує в тому числі і тим, що їй було спричинено фізичний біль, страждання внаслідок нанесених тілесних ушкоджень, посилається на викликаний вказаними обставинами фізичний та психологічний стан. Враховуючи, що підставою для звернення із цивільним позовом було вчинення щодо потерпілої окрім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, ще й кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, від кримінальної відповідальності за яким ОСОБА_8 підлягає звільненню, цивільний позов слід в такому випадку направити для вирішення в порядку цивільного судочинства, а вирок суду щодо цивільного позову скасувати.
З вказаних підстав апеляційний суд не надає оцінку доводам сторони захисту щодо цивільного позову потерпілої та не враховує її заперечення з цього питання.
З приводу призначеного за ч. 1 ст. 162 КК України покарання апеляційний суд зазначає наступне. Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. У відповідності до ст. 65 КК України та розяснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобовязані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що помякшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів приймає до уваги, що правопорушення є кримінальним проступком, обвинувачений раніше не судимий, на період скоєння інкримінованих йому кримінальних правопорушень офіційно працював, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце проживання, у лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліку не перебуває. Судом першої інстанції на підставі ст.ст 66, 67 КК України обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, не встановлено. Посилання захисника на можливість застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, колегія суддів з урахуванням обставин вчиненого, вважає безпідставними. Крім того, судом першої інстанції призначено обвинуваченому не найсуворіший вид покарання. Застосування інституту звільнення від покарання на підставі ст. 75 КК України відноситься до дискреційних повноважень суду та не його обов`язком. Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, апеляційний суд в даному випадку не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від реального відбування призначеного покарання та застосування ст. 75 КК України, у зв`язку із чим апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 284, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Харківської області ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 в частині засудження за ч. 1 ст. 125 КК України скасувати.
ОСОБА_8 звільнити від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ч.1 ст. 49 КК України в зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Вирок в частині цивільного позову скасувати та направити для вирішення в порядку цивільного судочинства.
ОСОБА_8 вважати засудженим за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк один рік з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави у розмірі 10 відсотків.
Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на призначення покарання за правилами ст. 70 КК України.
У решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: