Справа № 991/5441/21
Провадження 1-кс/991/5525/21
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2021 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , особи, що звернулась із скаргою - ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора (далі - САП) щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомостей, викладених у заяві ОСОБА_3 від 04.08.2021 року про кримінальне правопорушення, в якій просив зобов`язати уповноважених осіб САП внести до ЄРДР відомості, викладені в зазначеній заяві.
Скарга мотивована тим, що 04.08.2021 р. ОСОБА_3 поштою в САП була направлена заява про кримінальне правопорушення, в якій викладено відомості про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, яка була отримана САП 05.08.2021 р., однак до цього часу відповідні відомості в порушення вимог ч. 1 ст. 214 КПК України до ЄРДР не внесені, досудове розслідування не розпочато, що на думку заявника свідчить про бездіяльність прокурора САП та про наявність підстав для звернення до слідчого судді з даною скаргою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 10.08.2021 року провадження за вищезазначеною скаргою відкрито.
Особа, що звернулась із скаргою ОСОБА_3 , в судовому засіданні скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив задовольнити в повному обсязі.
Представник особи, бездіяльність якої оскаржується, повідомлявся належним чином про час, дату та місце судового засідання, однак до суду не з`явився, жодних заяв не надходило, причини неявки невідомі.
Відповідно до ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Враховуючи положення статті 306 КПК України та з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд скарги за відсутності особи, бездіяльність якої оскаржується.
Слідчий суддя, дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, заслухавши пояснення особи, що звернулась із скаргою, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Виходячи зі змісту зазначених норм, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення таких відомостей впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Отже, для вирішення питання, чи було уповноваженими особами САП допущено бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, необхідно встановити наявність доказів на підтвердження того, що заява, в якій викладено відповідні відомості про злочин, існує, доказів на підтвердження звернення особи до САП саме із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 04.08.2021 р. та доказів на підтвердження отримання уповноваженою особою САП саме заяви про кримінальне правопорушення від 04.08.2021 р.
Так, зі змісту скарги ОСОБА_3 вбачається, що останній 04.08.2021 р. звертався до САП із заявою про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, яка нібито була отримана 05.08.2021 р., але уповноваженою особою САП відповідні відомості до ЄРДР внесено не було, що на думку заявника характеризується як бездіяльність службових осіб САП.
Виходячи з положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно положень ст.ст. 84-85 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
З огляду на зазначені положення закону слідчий суддя дійшов висновку, що обов`язок доказування, зокрема, факту звернення особи до слідчого/прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення та факту її отримання слідчим/прокурором, покладено на особу, яка звертається до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого/прокурора, яка полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей, викладених у відповідні заяві.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 не надано до скарги доказів на підтвердження факту його звернення до САП із заявою (повідомленням) від 04.08.2021 р. про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та факту отримання саме цієї заяви службовими особами САП, внаслідок чого слідчий суддя позбавлений можливості встановити обставини, які можуть свідчить про бездіяльність уповноважених осіб САП щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, викладених в зазначеній заяві.
В матеріалах справи відсутня копія заяви від 04.08.2021 р. про кримінальне правопорушення, в якій викладено відомості про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а тому слідчий суддя позбавлений можливості встановити факт існування такої заяви та дослідити її зміст на предмет наявності в ній відомостей про вчинене кримінальне правопорушення.
Так, в матеріалах скарги на підтвердження відправлення ОСОБА_3 заяви про кримінальне правопорушення до САП (а.с. 54), наявні наступні документи: (1) копія опису вкладення № 407 містить відомості щодо найменування адресата «Прокурор САП» та щодо найменування вкладення «заява про кримінальне правопорушення 4-х суддів Дніпровського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду за ч. 2 ст. 364 ККУ в порядку ст. 214 КПК України на 172 арк.»; (2) копія накладної № 407 від 04.08.2017 р. (відправник ОСОБА_3 , одержувач САП); (3) копія чеку про оплату за пересилання поштового відправлення № 407; (4) витяг з сайту «Укрпошта» про особисте вручення адресату 05.08.2021 поштового відправлення № 407.
Однак, за відсутності в матеріалах справи належного доказу на підтвердження факту звернення ОСОБА_3 до САП із заявою від 04.08.2021 р. про кримінальне правопорушення, в якій викладено відомості про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, тобто, копії такої заяви, на підставі вищевикладених документів вбачається неможливим отримати відомості про те, що (1) до САП направлялася саме заява про можливе вчинення вищевказаними суддями кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, (2) про те, що саме ця заява 05.08.2021 р. була отримана САП.
Враховуючи те, що в матеріалах скарги відсутні докази на підтвердження звернення ОСОБА_3 до САП із заявою від 04.08.2021 р. в якій викладено відомості про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а також докази на підтвердження того, що уповноважена особа САП отримувала саме вказану заяву ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення, на підставі якої, на думку заявника, уповноважені особи САП зобов`язані були внести відомості в ЄРДР протягом 24 годин після подання такої заяви, виходячи з принципу змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, слідчий суддя дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави стверджувати, що мала місце бездіяльність уповноважених осіб САП щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення.
Виходячи з положень статті ст. 364 КК України, дана стаття передбачає відповідальність саме за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.
Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі (ст. 11 КК України).
Положення ст. 214 КПК України в свою чергу перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст.2 та ст. 11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016, № 139 (зареєстрований в Мінюсті України 05.05.2016 за № 680/28810), відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до вимог ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань є виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Тобто, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про кримінальне правопорушення є наявність у таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення, що підтверджують реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Такими даними є посилання у повідомленні про кримінального правопорушення на фактичні обставини, що підтверджують наявність складу відповідного кримінального правопорушення.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Враховуючи приписи ч.1 ст.2, п.10 ч.1 ст.3, ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України можливо зробити висновок, що однією із обов`язкових умов для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є повідомлення/виявлення діяння/бездіяльності, яке містить ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого особливою частиною КК України. Внесення до ЄРДР короткого викладу обставин, які вказують на наявні в діянні ознаки складу кримінального правопорушення, підтверджує обґрунтованість початку досудового розслідування.
Зміст скарги ОСОБА_3 та його пояснення в судовому засіданні дають підстави дійти висновку, що зміст та суть заяви від 04.08.2021 р., в якій викладено відомості про можливе вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, фактично зводиться до висловлення незгоди заявника з процесуальними рішенням, діями та бездіяльністю вказаних суддів при постановленні ними судових рішень. Натомість, в скарзі відсутні будь`які посилання на те, що заява від 04.08.2021р. містить передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України відомості та фактичні обставини, які могли б свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Сумніви скаржника щодо законності дій та прийнятих судових рішень суддями не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за ст. 364 КК України.
В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших).
Саме по собі припущення заявника щодо неправомірності процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень суддями під час постановлення ними судових рішень не є свідченням зловживання таким суддею владою та службовим становищем, та як наслідок не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.
Можливі порушення суддями норм матеріального та/або процесуального права під час розгляду справ та прийнятті судових рішень не може кваліфікуватись як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до кримінальної відповідальності, адже відповідні порушення у разі їх наявності усуваються за наслідками перегляду судового рішення в апеляційному/касаційному порядку. При цьому, у випадку порушення суддею вимог чинного законодавства України під час розгляду справи особа має право звернутися з відповідною скаргою до Вищої ради правосуддя, що наділена повноваженнями здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді у порядку, визначеному законом.
Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя затриманий або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.
Разом з тим, відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.
Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.
За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі ОСОБА_3 , (копія заяви від 04.08.2021 р. про кримінальне правопорушення), з огляду на відсутність підстав вважати, що викладені у заяві від 04.08.2021 р. про кримінальне правопорушення обставини свідчать про вчинення суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 та суддями Київського апеляційного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.
Відповідно до ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора під час досудового розслідування може бути постановлена, зокрема про відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст. 22, 214, 303-307, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1