ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2615/20 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/680/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Красноградського районного суду Харківської області від 31.03.2014 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винний у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
17.09.2014 року Апеляційний суд Харківської області скасував вирок Красноградського суду Харківської області відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та призначив ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
10.12.2018 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області звільнено засудженого ОСОБА_7 умовно-достроково на 3 роки 11 місяців 08 днів від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 17.09.2014 року із залишенням додаткової міри покарання.
Згідно відомостей довідки про звільнення від 18.11.2018 рокуДУ «Крюківська виправна колонія (№ 29)», ОСОБА_7 відбував покарання з 18.11.2014 рокупо 18.12.2018 року, звідки звільнений умовно-достроково на 03 роки 11 місяців 08 днів.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, призначеного вироком Апеляційного суду Харківської області від 17.09.2014 року.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 07.08.2020 року відмовлено у задоволенні вищезазначене клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Суд обґрунтував прийняте рішення тим, що, з урахуванням роз`яснень, що містяться в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" від 26.04.2002 року,питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання підлягало розгляду одночасно з розглядом питання про його умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання, і воно було вирішене ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 10.02.2018, згідно якої йому було залишене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Оскільки основне покарання за вироком суду ОСОБА_7 не відбув повністю, його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання окремо від основного покарання не може бути задоволене, також суд враховує інформацію органу пробації про те, що останній порушив умови відбуття покарання.

Не погодившись з рішенням районного суду засуджений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 07.08.2020 року та застосувати до нього положення ст. 81 КК України, звільнивши його від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, призначеного вироком Апеляційного суду Харківської області від 17.09.2014 року.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу засуджений вказує на те, що суд безпідставно послався на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким", оскільки вони не містять прямої заборони розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання і після ухвалення судового рішення про умовно-дострокове звільнення особи від основного покарання.
Крім того, апелянт зазначає, що неофіційне працевлаштування не є порушенням обов`язків, покладених на нього органом пробації.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи засудженого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу засудженого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Красноградського районного суду Харківської області від 31.03.2014 року ОСОБА_7 визнано винний у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 17.09.2014 року скасувано вирок Красноградського суду Харківської області відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
10.12.2018 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області звільнено засудженого ОСОБА_7 умовно-достроково на 3 роки 11 місяців 08 днів від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 17.09.2014 року із залишенням додаткової міри покарання.
Згідно відомостей довідки про звільнення від 18.11.2018 року ДУ «Крюківська виправна колонія (№ 29)», ОСОБА_7 відбував покарання з 18.11.2014 року по 18.12.2018 року, звідки звільнений умовно-достроково на 03 роки 11 місяців 08 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
В Постанові Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" від 26.04.2002 р., наголошено на те, що звільнення від відбування додаткового покарання можливе тільки одночасно із звільненням від відбування основного покарання.
У пункті 7 цієї Постанови зазначено, що згідно з ч.1 ст.81 КК особу може бути умовно-достроково звільнено (повністю або частково) від відбування і додаткового покарання. При цьому слід мати на увазі, що таким додатковим покаранням, від якого можна звільнити достроково (тобто до закінчення строку), є лише позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
З положень п.п.7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" від 26.04.2002 р. слідує, що саме при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування основного покарання, він може бути повністю або частково звільнений і від відбування назначеного додаткового покарання.
З аналізу зазначеного випливає, що діючим на даний час законодавством не передбачено можливість умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання осіб, які відбувають лише додаткове покарання.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права управління транспортними засобами.
Крім того, колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 засуджений за тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, наслідком якого стала смерть чотирьох осіб та заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження одній особі, що суттєво підвищує як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і суспільну небезпеку особи винного, який засуджений за вчинення цих діянь. З огляду на викладене, врахування і цих обставин, поряд з наявністю позитивних відомостей щодо особи ОСОБА_7 після його звільнення від основного покарання, питання умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання є невиправданими з точки зору дотримання вимог загальної та особистої превенції. З цього приводу колегія суддів керується вимогами ч.2 ст. 50 КК України, про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи заяви засудженого ОСОБА_7 не можуть слугувати достатніми підставами для його дострокового звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, й висновки суду щодо відмови у задоволенні заяви є обґрунтованими та законними.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 07 серпня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді