КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3356/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187,
п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

20 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 .
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , кожному, запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін та продовжено до 05.09.2021 року, включно. У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовлено.
Суд першої інстанції, в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою мотивував своє рішення тим, що з врахуванням обставини вчинення злочину, про які відображено в обвинувальному актів та повідомив прокурор, особу обвинувачених, на даний час продовжують існувати реальні ризики визначені ст. 177 КПК України, зокрема суд не виключає, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, чинити тиск на свідків та потерпілих, які ще не були допитані.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2021 р. в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби за адресою: АДРЕСА_1 , встановивши для обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки: здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

За доводами апелянта, оскаржувана ухвала є необгрунтованою та невмотивованою, оскільки при її постановленні мали місце неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд помилково дійшов висновку, що встановлені при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ризики не зменшилися, продовжують існувати, а у судовому засіданні прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою

Щодо відсутності ризиків, апелянт зазначає, що ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення перестав існувати в силу того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено та розпочато судовий розгляд, всі докази були зібрані та проведено необхідний комплекс судових експертиз висновки яких знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

З приводу ризику можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду та ухилення від участі у судовому розгляді, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 15 або довічного позбавлення волі, то, на думку захисника, такий ризик не можна сприймати як реальний, оскільки він нічим не підтверджується. Твердження прокурора про те, що «обвинувачений ОСОБА_6 відразу після скоєння ним вищевказаних кримінальних правопорушень в ніч з 25.05.2020 на 26.05.2020 зник з місця події, намагаючись уникнути покарання за вчинене та приховати сліди злочину», а отже може в подальшому переховуватись від суду, є абстрактним та заснованим на суб`єктивній думці сторони обвинувачення.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, то, на переконання апелянта, даний ризик також перестав існувати. Захисник зазначає, що відсутність конкретних доказів можливості здійснення ОСОБА_6 впливу на інших учасників провадження, ніяким чином не обґрунтовує наявність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та носить абстрактний і нічим не підтверджений характер.

З приводу ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, апелянт вказує на те, що даний ризик є непідтвердженим та абстрактним, оскільки будь-яких доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 вчиняв або має на меті в майбутньому вчиняти конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю, стороною обвинувачення не наведено, а тому відсутні підстави сприймати зазначений ризик як реальний.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , то даний ризик, на думку захисника також нічим не підтверджується, окрім тверджень прокурора, оскільки ОСОБА_6 до адміністративної та кримінальної відповідальності ніколи не притягувався та не був під судом чи слідством, алкогольними напоями чи наркотичними засобами не зловживає та не веде аморального способу життя. Зазначені обставини, в своїй сукупності, свідчать про те, що ОСОБА_6 не схильний до протиправної поведінки, а вказаний ризик не можна сприймати як реальний.

Щодо інших обставин, які дають змогу застосувати більш м`який запобіжний захід, апелянт зазначає, що сторона захисту під час судового засідання звертала увагу колегії суду на положення ст. 178 КПК України та на існуючі обставини, які дають підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , однак, при винесені рішення суд не дотримався вимог Кримінального процесуального законодавства та не здійснив їх оцінку відповідно до присів цієї статті.

Апелянт вказує на те, що під час попередніх судових засідань стороною захисту неодноразово зазначалось про наявність у сторони обвинувачення вагомих доказів про вчинення умисного вбивства обвинуваченим ОСОБА_10 та повну непричетність до вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення мого підзахисного.

Сторона захисту вказує на те, що докази, які були здобуті в ході проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо, - відеоконтроль особи відносно ОСОБА_6 в умовах ізолятора тимчасового тримання ГУНП у м. Києві є недопустимими. Крім того, всі дії ОСОБА_6 , пов`язані з прихованням злочину, здійсненні під психологічним тиском обвинуваченого ОСОБА_10 поєднаного з погрозами фізичною розправою.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що прокурором не заперечується факт існування доказів, які вказують на невинуватість його підзахисного, а тому не дослідження зазначеного доказу в судовому засіданні не може стати підставою для не врахування такої обставини при винесені рішення судом.

Захисник зазначає, що ОСОБА_6 інкримінується злочинне діяння, санкція по якому передбачає кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, однак, на переконання захисника, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, сама по собі, не може бути підставою для застосування відносно обвинуваченого такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Крім цього апелянт вказує на те, що під час попередніх судових засідань стороною захисту неодноразово зазначалося про наявність у ОСОБА_6 хронічних захворювань та погіршення стану його здоров`я, а тому, відсутність належних умов утримання ОСОБА_6 в ДУ «Київський слідчий ізолятор» та неможливість отримати кваліфіковану медичну допомогу в умовах СІЗО зумовило погіршення загального фізичного та психологічного стану останнього.

Також сторона захисту вказує на те, що до моменту затримання ОСОБА_6 постійно проживав разом із братом та матір`ю, тобто має родину та підтримує з ними тісні стосунки, має міцні соціальні зв`язки за місцем свого постійного проживання. На момент затримання проходив військову службу за контрактом та, станом на сьогодні, контракт з ним не розірваний, а отже він має постійне місце роботи та в подальшому планує повернутися на військову службу і здобувати вишу освіту.

Крім цього апелянт зазначає, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебував, від явок до органів досудового розслідування та суду ніколи не ухилявся, оскільки ніколи власне і не викликався. Відповідно до характеристик за місцем проживання, навчання та проходження військової служби, ОСОБА_6 характеризується з позитивної сторони, як спокійна, врівноважена та не конфліктна людина, з гарною репутацією. Під час судового розгляду ОСОБА_6 погодився давати викриваючі показання, частково визнав провину, матеріальна шкода кримінальним правопорушенням, не завдана, адже автомобіль повернуто дружині померлого.

Також захисник вказує на порушення права на захист на стадії досудового розслідування, а саме: застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 недозволених методів слідства та дізнання; фальсифікація матеріалів кримінального провадження та внесення до процесуальних документів завідомо неправдивих відомостей щодо дати та часу затримання ОСОБА_6 з метою укриття факту незаконного утримання останнього в управлінні поліції без відповідних правових підстав; порушення права на захист, яке виражалось у ненаданні ОСОБА_6 , протягом більш ніж 10-ти годин після затримання, можливості скористатися правовою допомогою адвоката; внесення недостовірних відомостей до документів щодо підстав для застосування відносно ОСОБА_6 заходів безпеки, незаконного переведення та утримання ОСОБА_6 в умовах ІТТ, а також проведення за участі останнього процесуальних дій без участі захисників.

Апелянт зазначає, що за вказаними вище фактами Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадження за фактом перевищення працівниками Голосіївського УП ГУНП у м. Києві службових повноважень та нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень; за фактом порушення працівниками Голосіївського УП ГУНП у м. Києві права на захист, яке полягало у недопущенні до підозрюваного ОСОБА_6 захисника; за фактом внесення до офіційних документів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, недостовірних відомостей службовою особою Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Щодо тривалого строку тримання під вартою, сторона захисту вказує на те, що ОСОБА_6 понад 1 рік утримується під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» та обмежений у правах та свободах, що є порушенням принципу поваги до свободи особистості, а подальше перебування підозрюваного під вартою буде суперечити п. п. «с» п. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та принципу правової держави, оскільки час, який обвинувачений знаходиться під вартою, вже не є співмірним з тяжкістю висунутого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які на даний час не є доведеними.

Апелянт вказує на те, що не зважаючи на те, що підготовче засідання відбулося 18.01.2021, письмові докази для дослідження суду були надані лише 07.07.2021 та в цей же день розпочалося їх дослідження. Таким чином, розрив у часі з дня проведення підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляді до дня початку дослідження письмових доказів, становить більше 5 місяців.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказавши на законність ухвали суду, вивчивши матеріали контрольного провадження, витребувавши та вивчивши копію обвинувального акта, клопотання прокурора та ухвалу суду, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Згідно з ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд обвинувального акту, клопотання прокурора та ухвали суду, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0003182, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.05.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , кожного, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187, п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України .

07 липня 2021 року в судовому засіданні прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , кожному, строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення. Ризики реальні та не зменшилися. Зокрема, ОСОБА_10 немає постійного місця проживання на підконтрольній Україні території, що дає підстави вважати про його можливе переховування від суду та втечу. Аналогічний ризик існує і щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , який відмічав, що має наміри давати свідчення, але до цього часу це не зробив. Крім того, сторона обвинувачення не виключає, що обвинувачені можуть чинити тиск на потерпілих та свідків.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , кожному, запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін та продовжено до 05.09.2021 року, включно.

Ухвала суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою ніким з учасників не оспорюється, а тому колегією суддів не переглядається.

З приводу висновків суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то колегія суддів вважає, що вони ґрунтується на матеріалах провадження та відповідають вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, з урахуванням доводів прокурора, викладених у клопотанні, щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням обставин вчинення злочину, особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який обвинувачується, у вчиненні, в тому числі злочину, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення яких передбачає до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, та дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, та впливу на свідків, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні, в тому числі, особливо тяжких злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, вчинив тяжкий та особливо тяжкий злочин, колегія суддів доходить висновку, що він може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З приводу іншого ризику, а саме можливого впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, на даний час у даному кримінальному провадженні потерпілі та свідки не допитані, а тому з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченої на них.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.
Що стосується посилання сторони захисту на порушення розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.
Що стосується посилань захисників на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, то на цій стадії суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку даним обставинам.

Що стосується посилання захисника з приводу фальсифікації матеріалів кримінального провадження, то колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті. На даний час розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 ще триває, дослідження доказів ще не завершено, та не прийнято остаточного рішення.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Наявність у обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та родини, на чому наголошує захисник, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_6 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Що стосується твердження захисника про погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 через загострення хронічних захворювань, то матеріали судового провадження не містять даних, які б вказували на суттєве його погіршення та неможливість утримання ОСОБА_6 під вартою у зв`язку з цим.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про порушення під час досудового розслідування прав ОСОБА_6 на захист, то апеляційний суд на даній стадії процесу позбавлений можливості оцінити такі доводи.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановлена згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисників, про які йдеться в поданих ними апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення, а ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року - без змін.

Керуючись ст. 376, ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року, якою в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін та продовжено його дію до 05.09.2021 року, включно залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4