Справа № 629/3640/21
Провадження № 1-кс/629/627/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Близнюківського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000044 від 13.04.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, -
встановив:

Прокурор Близнюківського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 06.07.2017 року звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 , шляхом заборони її відчуження, з метою відшкодування завданої вчиненням кримінального проступку майнової шкоди та забезпечення цивільного позову.
В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, наприкінці весни - початку літа 2018 року, більш точної дати та часу під час досудового розслідування встановити не представилося можливим, з корисливого мотиву, з метою отримання прибутку від вирощування риби, діючи умисно та всупереч вимог ст.ст. 116-125 Земельного кодексу України, усвідомлюючи, що відсутнє рішення органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки, за відсутності будь-якого правочину щодо неї, а також без державної реєстрації цих прав, самовільно зайняв земельну ділянку площею 111,3 га, яка знаходиться поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0952, поблизу с.Уплатне на території Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області.

Внаслідок самовільного зайняття ОСОБА_4 вищевказаної земельної ділянки, державі, в особі уповноваженого органу Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області, було заподіяно матеріальну шкоду в сумі 287710,50 грн., що є значним розміром.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 на задоволенні клопотання наполягав, з наведених у ньому підстав, зазначив, що на даний час цивільний позов до підозрюваного ОСОБА_4 потерпілою стороною ще не пред`явлено.

Власник майна ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду клопотання був повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ч.1 ст.172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання про арешт майна за його відсутності.

Вислухавши думку прокурора, дослідивши надані докази, слідчий суддя вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів клопотання, дане кримінальне правопорушення внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.04.2021 року за №0000044, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України.
29.06.2021 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України.
Згідно відомостей з реєстру права власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на праві приватної власності належить чотирьохкімнатна квартира, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження. У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до п.п.1,3,4,5,6 ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно вимог ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
В свою чергу, для задоволення цивільного позову арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
Під час розгляду клопотання стороною обвинувачення не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного нерухомого майна.
Слідчий суддею встановлено, що цивільний позов в рамках даного кримінального провадження №0000044 за ст.197-1 ч.1 КК України, до підозрюваного ОСОБА_4 потерпілою стороною до теперішнього часу не пред`явлено.
Крім того, слідчий суддя звертає увагу сторони обвинувачення, що вартість майна, яке належить арештувати, з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Однак вартість майна, яке зазначене прокурором у клопотанні та на яке останній просить накласти арешт, остаточно не визначено.
А також слідчим суддею береться до уваги, що ні з клопотання, ні з матеріалів, які надані прокурором в обґрунтування свого клопотання, не вбачається підстав вважати та прокурором в судовому засіданні не доведено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.
При цьому, обов`язок доведення необхідності арешту покладається на прокурора, який звернувся з клопотанням про арешт майна.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, не доведе необхідність такого арешту.
Слідчий суддя, вивчивши документи та матеріали, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, оскільки прокурором не обґрунтована необхідність в застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна та не доведена жодна підстава, передбачена ч.2 ст.170 КПК України, з метою забезпечення якої допускається арешт майна у кримінальному провадженні.
Керуючись ст.ст.170,172,173 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання прокурора Близнюківського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000044 від 13.04.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в 5-денний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Харківської області.

Слідчий суддя ОСОБА_1