Справа № 467/441/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження №0000049, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 травня 2021 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дерть, Рокитнівського району, Рівненської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, на утриманні непрацездатних осіб не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше судимого: вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1,4 ст. 70 того ж Кодексу до 3 років 2 місяців позбавлення волі

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, що визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення правопорушення і наслідків, що настали, а також форми вини, мети і мотиву

Суд визнав доведеним, що на початку квітня 2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не установлено, у ОСОБА_5 , який мав вільний доступ до належного ОСОБА_6 домоволодіння АДРЕСА_2 , виник умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна електричного чайника та електричної плитки.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_5 , на початку квітня 2019 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування не установлено, перебуваючи в належному ОСОБА_6 житловому будинку АДРЕСА_2 , куди мав вільний доступ, діючи умисно, тобто, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи настання останніх, керуючись корисливими мотивами, з метою обернути чуже майно на власну користь, скориставшись відсутністю володільця будинку та майна, таємно викрав електричний чайник «Senson» моделі МЕ-1049 та електричну плитку «Еліна» моделі 010Н, якими розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду у загальному розмірі 450,00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд виключно в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність- з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив відображені в обвинувальному акті обставини скоєного ним діяння.

Оцінка показань обвинуваченого, а також інших доказів, наданих прокурором на підтвердження обставин висунутого обвинувачення, у тому числі й тих, що характеризують особу обвинуваченого

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 суду показав, що з квітня по травень 2019 року він проживав в будинку ОСОБА_6 з його дозволу через відсутність власного житла.

Одного дня він, прийшовши з роботи, хотів запропонувати ОСОБА_6 випити горілки, однак, того вдома не було.

Тоді він вирішив продати належні ОСОБА_6 електричний чайник та плитку аби придбати горілки, так як за виконану ним роботу із ним того дня не розрахувались.

Поклавши до поліетиленового пакету чайник і плитку, він відніс їх до людей, які за горілку беруть бувші у вжитку речі.

Отримавши за чайник та плитку півтори літри горілки, він пішов до свого знайомого ОСОБА_7 , із яким розпили придбану ним горілку.

Обвинувачений вказав суду, що подібних вчинків допускати більше не буде, просив суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце був повідомлений належно, надав до суду заяву, якою просив розглядати кримінальне провадження за його відсутності, паралельно висловивши позицію щодо призначення покарання обвинуваченому на розсуд суду.

Ці показання обвинуваченого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, і водночас належними, оскільки, вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а так само й інших обставин, які мають для нього значення, у тому числі достовірність та/або недостовірність, можливість та/або неможливість використання інших доказів.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого правопорушення, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження всього комплексу доказів сторони обвинувачення щодо обставин скоєного ним правопорушення, так як повністю згодний із тими обставинами, що установлені досудовим слідством і відображені в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і не оспорює кваліфікацією своїх дій за ч.1 ст. 185 КК України.

При цьому, обвинувачений дав послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення щодо часу, місця, способу, предметів правопорушення, а тому вони не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого його діяння, добровільності та істинності його позиції щодо визнавальних показань і такої процедури розгляду справи.

А тому переконавшись, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорює правову кваліфікацію своїх дій за ч.1 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності його позиції у цьому питанні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому, суд визнав недоцільним дослідження усіх доказів сторони обвинувачення щодо тих обставин, які ним не оспорюються, обмежившись його допитом та дослідженням наданих прокурором документів, які характеризують особу обвинуваченого, а також інших даних, у яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що установлює санкцію за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Як наслідок, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, з урахуванням показань обвинуваченого, які за своєю суттю збігаються із установленими в ході досудового розслідування обставинами, що відображені в обвинувальному акті, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, за обставин, доведених перед судом стороною обвинувачення із дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом», тобто, із таким ступенем достовірності і достатності доказів, за якого тягар доведення із цієї сторони суд визнає знятим.

Тому у світлі установлених судом фактичних обставин справи шляхом зіставлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна.

Мотиви призначення покарання

Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості учиненого ним кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

В аспекті ступеня тяжкості скоєного, суд ураховує, що вчинений ОСОБА_5 злочин відноситься до проступків, особливості й обставини його учинення у даному, конкретному випадку, форму вини, корисливий мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, зокрема, розмір матеріальної шкоди, що спричинений потерпілому, поведінку обвинуваченого до, під час та після вчинення правопорушення, зокрема, що він в судовому засіданні засудив свій вчинок, дав правдиві показання, проте, до цього часу вибачення у потерпілого не просив, усунути чи то відшкодувати спричинену потерпілим шкоду не намагався.

Суд бере до уваги і те, що обвинувачений визнав себе винним, дав показання і засудив свій вчинок, проте, не може розцінювати це як щире каяття, так як останнє передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова ВС ККС від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18).

Саме ж по собі формальне засудження свого вчинку, без наявності достатніх даних про намагання якимсь чином усунути заподіяну шкоду, виправити ситуацію, не може сприйматись судом як дійсно відверте, щире розкаяння.

Ураховуючи особу обвинуваченого, як сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, суд бере до уваги, зокрема, що ОСОБА_5 не одружений, офіційно не працевлаштований, на утриманні неповнолітніх та/або непрацездатних осіб не має, не навчається, не має сім`ї, мешкає не за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, не перебуває на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра, скарг від жителів селища на нього не надходило і компрометуючими матеріалами селищна рада не володіє.

Обставин, що пом`якшують покарання, згідно із ст. 66 КК України, з мотивів, що наведені вище, суд не установив, а також і будь - яких інших обставин, із тих, що не передбачені кримінальним законом України, які б тією чи іншою мірою могли б пом`якшити покарання.

Обставин, що обтяжують покарання, із переліку ст. 67 КК України, у обвинувальному акті не відображено, а тому навіть за їх дійсності суд не вправі отяжити ними покарання.

За таких обставин, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення у порядку ч.3 ст. 337 КПК України, зокрема, у частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, суд не вбачав.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді обмеження волі, за таких обставин, з огляду на відсутність передумов для застосування положень ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого проступку (обставин, мотиву і мети, а також поведінки обвинуваченого до, під час та після вчинення проступку, його особи, сталості соціальних зв`язків, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Зокрема, покарання у виді штрафу, з огляду на норму ч.2 ст. 53 КК України, з урахуванням майнового стану обвинуваченого та тяжкості вчиненого проступку, а так само і покарання у виді арешту, не є достатнім для досягнення цілей, визначених ст. 50 КК України, у той час, як обвинувачений вже відбуває покарання, що виключає можливість застосування до нього громадських робіт, так само, як і виправних, з огляду на те, що він не працевлаштований.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому належить застосувати положення ч.4 ст. 70 КК України, відповідно до якої за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Зокрема, ОСОБА_5 засуджений вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням положень ч.1,4 ст. 70 цього ж Кодексу до 3 років і 2 місяців позбавлення волі, за злочин, учинений ним 11 січня 2021 року.

З огляду на установлену дату вчинення даного злочину квітень 2019 року та постановлення попереднього вироку 12 травня 2021 року, покарання ОСОБА_5 належить призначити згідно правил ч.ч.1,4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

При вирішенні питання щодо принципу, який необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повне чи часткове складання покарань, призначених за окремі злочини), суд, з огляду на роз`яснення п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7 (з наступними змінами), враховував, крім даних про особу винного, й відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість правпорушень, що входять до сукупності, корисливу форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, зокрема, розмір матеріальної шкоди, що спричинена потерпілим, вид сукупності, однорідність правопорушень, що входять до сукупності.

До того ж, згідно ч.4 ст. 70 КК України у строк покарання, призначеного за цим вироком, слід зарахувати покарання, що частково відбуте за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, а саме : з 12 травня 2021 року по 20 липня 2021 року.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Цивільний позов в рамках кримінального провадження ніким не заявлений.

Питання щодо речових доказів та витрат на залучення експерта суд не вирішує через відсутність останніх у цьому провадженні.

Крім цього, у порядку п. 1 ч.4 ст. 374 КПК України суд приймає рішення щодо запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, а саме: у виді тримання обвинуваченого під вартою з огляду на установленість в ході судового розгляду реальних і дійсних ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 указаного Кодексу.

Зокрема, ОСОБА_5 є раніше неодноразово судимою особою, засуджується до покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, з урахуванням дійсності обставин, визначених п.п.1-3 ч.1 ст. 194 КПК України та обставин, із числа регламентованих п.п.1.-12 ч.1 ст. 178 цього ж Кодексу, оцінених у сукупності.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ч.1 ст. 133 КПК України, в рамках цього кримінального провадження не застосовувались.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 124, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

В силу ч.1,4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання у виді 1 року обмеження волі, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, призначеним вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання за цим вироком рахувати з моменту його ухвалення, тобто, з 21 липня 2021 року.

У строк відбування покарання за цим вироком зарахувати частково відбуте покарання за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року, а саме: з 12 травня 2021 року по 20 липня 2021 року.

До набрання цим вироком законної сили обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартною.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1