Провадження № 11-кп/4820/582/21
Категорія : ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2021 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 січня 2019 року за № 0000017 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2021 року, -
в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою, клопотання прокурора задоволено.
Продовжено обвинуваченому
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Копистин, Хмельницького району, Хмельницької області, мешканцю АДРЕСА_1 , раніше судимому 10.07.2015 року Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 307 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 81 КК України звільненого від відбування покарання,
запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 10.09.2021 року включно.
Продовжуючи ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних рішень по справі.
Непогоджуючись з ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2021 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Заборонити залишати ОСОБА_7 місце постійного проживання, за адресою АДРЕСА_1 без дозволу прокурора або суду. Зобов`язати ОСОБА_7 прибувати за кожною вимогою прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну місця свого проживання.

На думку захисника, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема переховування від суду; незаконного впливу на свідків; вчинення іншого кримінального правопорушення - жодним чином не підтверджені.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що обвинувачений в минулому спроб уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування не вчиняв.

Безпідставним є твердження суду про те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України є тяжким.

Разом з тим, захисник вказує на те, що обвинувачений хворіє на тяжку інфекційну хворобу ВІЛ-інфекція, а також на хронічний вірусний гепатит С, що свідчить про можливість обрання щодо нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Окрім того, захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, є особою з інвалідністю, що свідчить про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та можливість обрання іншого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення такої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 п. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.
Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Як вбачається із матеріалів судового провадження, подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність визначених ст. 177 КПК України ризиків, а саме: спроб переховування ОСОБА_7 від суду, усвідомлюючи міру покарання, що йому загрожуватиме, в разі визнання його винним; незаконного впливу на свідків, які ще не допитані; вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений, будучи раніше судимим за ч. 2 ст. 307 КК України та звільнений від відбування покарання умовно-достроково, на шлях виправлення не став та скоїв новий злочин.
Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином перевірялись суддею. При цьому був опитаний ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, захисника, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.
При вирішенні ж питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження на даний момент не закінчено, у справі не з`ясовані обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами. Разом з тим, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України та умовно-достроково звільненим від відбування покарання відповідно до вимог ст. 81 КК України, обвинувачується у вчиненні аналогічного нового злочину після відбування покарання.
Тому, суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики: переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, продовжують існувати та не зменшились.
Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду кримінального провадження прокурор довів, що застосування щодо ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.
Посилання захисника на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення - жодним чином не підтверджені, апеляційний суд до уваги не приймає.
Так, наявність вищезазначених ризиків, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в апеляційному суді.
Що стосується доводів захисника про те, що обвинувачений в минулому спроб уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування не вчиняв, то слід зазначити, що запобіжний захід є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому. Такі ризики, в тому числі і можливість ОСОБА_7 переховуватись від суду, були доведені прокурором, що і стало підставою для продовження обвинуваченому запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисника на неправильне зазначення місцевим судом тяжкості злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_7 є слушним. Однак, на думку апеляційного суду, вказане, не є беззаперечною підставою для скасування ухвали суду та ніяким чином не впливає на наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, які продовжують існувати на даний час, та які стали підставою для продовження обвинуваченому запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів також не приймає до уваги посилання захисника на необхідність обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, оскільки останній хворіє на тяжку інфекційну хворобу ВІЛ-інфекція, а також на хронічний вірусний гепатит С, виходячи з наступного.

Відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, цей Порядок визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного Порядку усі особи, які прибули до слідчих ізоляторів, у тому числі особи, які переміщуються під вартою (конвоюються), проходять первинний медичний огляд з метою виявлення осіб, яким заподіяно тілесні ушкодження та які становлять епідемічну загрозу для оточення або потребують невідкладної медичної допомоги.

Згідно п. 2.3. Порядку медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.7. Порядку особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи вищевикладене, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 не позбавлений можливості отримати медичну допомогу, в разі її необхідності, перебуваючи під вартою.

Окрім того, апеляційний суд не бере до уваги наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків та інвалідності, оскільки вказані обставини самі по собі не можуть бути підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, з чим погоджується апеляційний суд.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.
Отже, потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого шляхом продовження останньому запобіжного заходу є виправданою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2021 року про продовження ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 10 вересня 2021 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4