Дата документу 01.04.2021 Справа № 337/3528/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/820/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 337/3528/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянула у закритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середньо-технічну освіту, не одруженого не працевлаштованого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
21.08.1985 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.118, ч.1 ст.121, ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі;
25.12.1985 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.121 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі. 12.12.1986 звільнений умовно-достроково з невідбутим покарання 2 роки 6 місяців 18 днів;
18.02.1988 року Василівським районним судом Запорізької обл. за ч.2 ст.118, ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) до 10 років позбавлення волі. 23.10.1995 звільнений по відбуттю строку покарання;
22.09.1997 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.141, ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 19.03.1999 звільнений по відбуттю строку покарання;
25.06.1999 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.141, ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 20.03.2002 звільнений по відбуттю строку покарання;
03.06.2003 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч 4 ст.152, ч.3 ст.153 КК України до 9 років позбавлення волі. 03.11.2010 звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 6 місяців 28 днів;
26.09.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.15 ч.2 ст.152 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. 24.11.2014 звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 10 місяців 18 днів,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152 КК України,
продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, до 14 травня 2021 року включно,

в с т а н о в и л а:

згідно з ухвалою, 10 вересня 2019 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001124 від 21.06.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 оскільки існують ризики передбачені ст.177 КПК України, які дають підставу для заявлення даного клопотання, а саме: останній скоїв злочин, який відноситься до тяжких злочинів, може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та може вчинити новий аналогічний злочин, а тому з метою забезпечення обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків,та запобігання спробам перешкоджання здійснення кримінального провадження та з підстав того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти приведеним ризикам, існує необхідність в продовжені строку утримання під вартою.

Законний представник потерпілої та її захисник підтримали клопотання прокурора та просили суд продовжити ОСОБА_8 термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки неповнолітня потерпіла побоюється того, що перебуваючи на волі, обвинувачений лап ОСОБА_9 може здійснювати на неї тиск.

Також, представник потерпілої звернула увагу колегії суддів, що ОСОБА_8 неодноразово був засуджений за аналогічні злочини, тому є вірогідність того, що перебуваючи на волі, він може вчинити новий злочин.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки останнім не наведені ризики, передбачені ст.177 КПК України. Послався на стійки соціальні зв`язки, до того часу, поки його не було затримано він мав постійне місце роботи. У нього не має наміру переховуватисявід суду. У нього на утриманні перебуває мати похилого віку, яка потребує стороннього догляду, інших родичів не має. Його рідна сестра проживає у Росії та прибути на Україну у неї не має можливості, тому ОСОБА_8 просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт цілодобово.

Суд першої інстанції, розглянувши доводи прокурора, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов до висновку, що наведені доводи сторони обвинувачення дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п.1, 3, 4, ч.1 ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, не згодний з ухвалою суду першої інстанції, вважає висновки суду в обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є помилковими.
Апелянт в обґрунтування своєї скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту, а саме: ОСОБА_8 має зареєстроване місце проживання та перебування; має офіційне працевлаштування та має стабільний заробіток; позитивну характеристику за місцем роботи; не допускав дисциплінарних порушень у Запорізькому слідчому ізоляторі; матір обвинуваченого потребує стороннього догляду у зв`язку із хворобою.
Крім того, захисник зазначає, що ризики впливу на свідка і потерпілу є мінімальними, оскільки речові докази по справі практично повністю були оглянуті судом, свідки були допитані в судовому засіданні 13.05.2020, а потерпіла 09.07.2020.
Вважає, що сторона обвинувачення не довела наявність того, що ризики в кримінальному провадженні не зменшилися і продовжують існування.
Зазначає також, що сторона обвинувачення при зверненні до суду першої інстанції з клопотанням про продовження строків тримання під вартою не вручала відповідні клопотання як захиснику обвинуваченого, та фактично позбавляла можливості підготовки захисту до таких клопотань.
Просить апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції від 16.03.2021 скасувати та ухвали нову ухвалу.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Отже, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також суд врахував дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.4 ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченого від суду; незаконно впливати на свідків або потерпілу; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином).
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.
Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
Врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).
Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що ОСОБА_8 вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії умисного, особливо тяжкого злочину, яке передбачає кримінальне покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років.
Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяє спрогнозувати з високим ступенем, що ОСОБА_8 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення від кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин або навмисно перешкоджати судовому розгляду (п.1, п.4 ч.1 ст.177 КПК України).
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики можливого незаконного впливу на потерпілу та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Оскільки, ОСОБА_8 , є особою раніше судимою за злочини проти статевої свободи і статевої недоторканості, обізнаний про місце проживання потерпілої, що вказує на те, що він може впливати на неї через погрози для затягування судового розгляду або для зміни показів на користь обвинуваченого, що підтверджує ризики, передбачені п.3, п.4 ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілу у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, колегія суддів вважає, що не можуть бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 офіційно працевлаштований, має позитивну соціально-побутову характеристику, має соціальні зв`язки, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст.178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається захисник не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілу, перешкодити кримінальному провадженню іншим чином.
Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали судом першої інстанції, не встановлено.
Враховуючи викладене, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення за ч.4 ст.152 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4