ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/729/21 Справа № 192/1759/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що за весь час відбуття покарання засуджений не працевлаштований, має лише 2 заохочення, стягнень не має, характеризується посередньо, не приймає участь в організації виховних заходів, в роботі органів самодіяльних організацій та в реалізації програм диференційного впливу, зазначене в сукупності свідчить про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що був працевлаштований з першого дня перебування у колонії, оформив собі паспорт за зароблені власноручно кошти, постійно відвідує бібліотеку, навчається у ПТУ за спеціальністю електрогазосварщик, за час відбування покарання набув ряд хронічних захворювань.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що засуджений відбув 2/3 строку покарання. Вважає, що суд першої інстанції не обгрунтував у мотивувальній частині ухвали свою відмову в умовно-достроковому звільненні засудженого. Вказує, що судом не взято до уваги вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 ьа захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи засудженого і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність слідує, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.
З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Початок строку відбування засудженим покарання 18 червня 2018 року.
Кінець строку відбування засудженим покарання 18 грудня 2021 року.
Як встановив суд першої інстанції засуджений перебуває в місцях позбавлення волі з 19 червня 2018 року та під час тримання в державній установі Дніпровська установа виконання покарань (№4) характеризувався посередньо, заохочень не мав.
За період відбування покарання у державній установі Дніпровська виправна колонія (№89) характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.
З 24 січня 2019 року відбуває покарання в державній установі Солонянська виправна колонія (№21) та за час відбування покарання характеризується посередньо, має 2 заохочення, режим відбування покарання не порушував, дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом та з іншими засудженими, не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі та в реалізації програм диференційного виховного впливу, не бере особисту участь в роботі самодіяльних організацій та не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених та не прагне до підвищення свого навчального рівня.
Також судом першої інстанції враховано, що 13 вересня 2019 року комісією державної установи Солонянська виправна колонія (№21) було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 вимог ст. 101 КВК України.
10 квітня 2020 року комісією державної установи Солонянська виправна колонія (№21) було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 вимог ст. 82 КК України.
23 жовтня 2020 року комісією державної установи Солонянська виправна колонія (№21) було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 вимог ст. 81 КК України.
Крім того, судом враховано особу засудженого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий за умисні злочини та вже неодноразово користувався своїм правом на умовно-дострокове звільнення, проте відповідних висновків для себе не зробив, свою правову поведінку і відношення до суспільства не змінював, та маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив новий умисний злочин, що свідчить про те, що засуджений усвідомлено не бажає ставати на шлях виправлення і умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання буде суперечити досягненню мети покарання, передбаченої положеннями ст. 50 КК України.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, оскільки сумлінне виконання засудженим своїх обов`язків, наявність 2 заохочень та відсутність стягнень не свідчить, що засуджений став на шлях виправлення та така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Ті обставини, що засуджений відбув необхідну частину покарання та був працевлаштований з першого дня перебування у колонії, не можуть свідчити, що він виправився та до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Всупереч доводам в апеляційній скарзі засудженого про його працевлаштування останній відповідно до щоденника індивідуальної роботи із засудженим ОСОБА_7 з травня 2020 року не працевлаштований.
Матеріали кримінального провадження не містять та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що засуджений постійно відвідує бібліотеку, навчається у ПТУ за спеціальністю електрогазосварщик та за час відбування покарання набув ряд хронічних захворювань, а тому відповідні доводи не можуть бути прийняті до уваги.
Засуджений та захисник в апеляційних скаргах не навели достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення та не надали при їх розгляді.
Доводи засудженого та захисника про упереджене ставлення до ОСОБА_7 суду є безпідставними, як і твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчинених ним злочинів, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєних злочинів та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності клопотання засудженого, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4