19.07.2021
Справа № 642/4337/21
Провадження № 1-кс/642/2217/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2021 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000286 від 23.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, про арешт майна, -
встановив:
до Ленінського районного суду м. Харкова надійшло клопотання процесуального керівника прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у якому просить накласти арешт на майно, яке було вилучене 14.07.2021 на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09.07.2021 в ході проведення обшуку за місцем фактичного мешкання адвоката ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон IPHONE 12 Pro MAX IMEI: НОМЕР_1 s/n НОМЕР_2 ; Договір про надання правової допомоги від 17.06.2021 між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як зазначено у клопотанні, другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за процесуального керівництва Харківської обласної прокуратури проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000286 від 23.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Прокурор вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що що слідчий слідчого відділу ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи спільно та за попередньою змовою з адвокатом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1106 від 05.09.2003) вимагали та отримали неправомірну вигоду у розмірі 2000 доларів США від ОСОБА_7 за вирішення питання щодо непритягнення його до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000796 від 14.06.2021 за ч. 2 ст. 342 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 25.06.2021 під час зустрічі адвокат ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 частину раніше обумовлених грошових коштів у розмірі 1500 доларів США, банкнотами по 100 доларів США кожна, у кількості 15 (п`ятнадцяти ) купюр, які мають наступні серії та номери: HB25888608A, FL20524243A, HB03236450H, HE79571230C, HF87477018D, KB15515256K, KG21659369A, KE15928514A, HB35265561L, CB85179587C, CC17035974A,HL56197751E, HL50962318D, HE10306242A, BB97643954A для подальшої передачі слідчому ОСОБА_8 за вирішення питання щодо закриття кримінального провадження № 0000796 від 14.06.2021 за ч. 2 ст. 342 КК України.

02.07.2021 під час зустрічі адвокат ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 ще частину раніше обумовлених грошових коштів у розмірі 500 доларів США, банкнотами по 100 доларів США кожна, у кількості 5 купюр, які мають наступні серії та номери: PB11161204D, G16277860A, MB05423643D, LD71764297D, MG15796837B для подальшої передачі слідчому ОСОБА_8 за вирішення питання щодо закриття кримінального провадження № 0000796 від 14.06.2021 за ч. 2 ст. 342 КК України.

Після чого, 05.07.2021 ОСОБА_7 на свій мобільний телефон через телекомунікаційну службу для обміну повідомленнями (месенджер) «Viber» отримав від адвоката ОСОБА_6 копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000796 від 14.06.2021 за ч. 2 ст. 342 КК України, із підписом слідчого ОСОБА_8 , згідно із яким кримінальне провадження закрито.

Таким чином, дії зазначеного вище співробітника правоохоронного органу та адвоката підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме: одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе та третіх осіб за вчинення та невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням наданої їм влади та службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб та поєднане з вимаганням. Санкція цього кримінального правопорушення передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, та відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України воно віднесене до категорії тяжких.

При цьому, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , де може зберігати грошові кошти отримані злочинним шляхом, документи, чорнові записи та нотатки, матеріали кримінального провадження № 0000796 від 14.06.2021, електронні накопичувачі інформації, мобільні телефони, сім картки.

14.07.2021 на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09.07.2021 проведено обшук за місцем фактичного мешкання адвоката ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено наступне майно: Мобільний телефон IPHONE 12 Pro MAX IMEI: НОМЕР_1 s/n НОМЕР_2 ;Договір про надання правової допомоги від 17.06.2021 між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В обгрунтування клопотання прокурор посилається на те, що вищевказане майно є доказами у кримінальному провадженні та відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Під час проведення вказаного обшуку досягнуто його мети та вилучені предмети та документи, на які надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді на проведення обшуків.

Вилучені під час обшуку предмети оглянуті слідчим під час обшуку, визнані речовими доказами.

Вилучені під час обшуку предмети оглянуті слідчим під час обшуку, визнані речовими доказами. Вказані предмети - мобільний телефон, містить в собі інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні. Оскільки отримати докази вчинення вказаного кримінального правопорушення можливо шляхом вивчення інформації, яка міститься на зазначеному мобільному телефону, як в стаціонарних, так і в лабораторних умовах, в тому числі під час проведення судово-комп`ютерних експертиз.

Таким чином, вилучений мобільний телефон містить в собі доказову інформацію, щодо вчинення кримінального правопорушення, оскільки використовувався під час його вчинення та зберігає в собі інформацію щодо здійснених телефонних дзвінків, смс-повідомлень, графічні файли, які пересилалися, а також інформацію щодо переписки засобами мережі Інтернет.

Орган досудового розслідування має підстави вважати, що вилучене майно, відповідає вимогам ст.170 Кримінального процесуального кодексу України.

Під час судового засідання прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив задовольнити.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на порушення гарантії адвокатської діяльності, передбачені Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Слідчий суддя, вислухавши пояснення учасників, розглянувши клопотання, дослідивши додані до клопотання документи матеріалів кримінального провадження вважає, що клопотання підлягає задоволенню.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Частиною другої цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
У даному кримінальному провадженні на час розгляду клопотання жодній особі не повідомлено про підозру.
Вказане у клопотанні майно було вилучено в ході проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09.07.2021. Постановою слідчого від 14.07.2021 року вилучені речі були визнані речовими доказами.
В обгрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на необхідність відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України накласти арешт на майно з метою:
- забезпечення збереження речових доказів.
Стороною обвинувачення доведено, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, так як дане майно співвідноситься з обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно зі статтею 98 КПК України, речові докази - це матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Оцінка доказів із точки зору їх допустимості є заключним етапом доказування та здійснюється судом за наслідком розгляду справи по суті. Під час здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, вказане питання не входить до повноважень слідчого судді.

Натомість, під час розгляду клопотання про арешт майна на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий суддя уповноважений лише оцінити можливість використання майна, на яке слідчий, прокурор бажає накласти арешт, як доказу у кримінальному провадженні.

Щодо доводів захисника ОСОБА_4 в суді стосовно порушення органом досудового розслідування адвокатської таємниці під час вилучення мобільного телефона адвоката ОСОБА_5 , та договору про надання правової допомоги, слідчий суддя зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів провадження, вилучення мобільного телефона та договору про надання правової допомоги здійснювалося за участі представника Ради адвокатів Харкіської області.
Відповідні гарантії адвокатської діяльності закріплені у положеннях Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 р.
Слідчий суддя зазначає, що, безсумнівно, визначені законом гарантії адвокатської діяльності захищають законну діяльність адвоката, втручання в яку органами досудового розслідування є неприпустимим. Водночас, такі гарантії втрачаються у разі можливого вчинення адвокатом кримінального правопорушення, зокрема, не у зв`язку з реалізацією ним функцій, визначених ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в тій мірі, наскільки наявні в розпорядженні адвоката документи, речі та носії інформації можуть бути використані у якості доказів вчинення особою зі статусом адвоката кримінального правопорушення.
Слідчий суддя погоджується з доводами прокурора про те, що під час обшуку за місцем проживання адвоката ОСОБА_5 були дотримані гарантії адвокатської діяльності, що виключало втручання у адвокатську таємницю поза межами відшукання доказів в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000286 від 23.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Таким чином, слідчий суддя зазначає, що в ході проведення обшуку та подальший арешт майна, вилученого в результаті зазначеної слідчої дії, не відбулось порушення гарантій адвокатської діяльності відносно даної особи, у зв`язку з чим відхиляє відповідні посилання сторони захисту та, відповідно, не вбачає підстав для відмови у задоволенні клопотання.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, вказаного в клопотанні сторони обвинувачення, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 131-132, 171-173, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.
Накласти арешт на майно, яке було вилучене 14.07.2021 на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09.07.2021 в ході проведення обшуку за місцем фактичного мешкання адвоката ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
-Мобільний телефон IPHONE 12 Pro MAX IMEI: НОМЕР_1 s/n НОМЕР_2 ;
-Договір про надання правової допомоги від 17.06.2021 між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Виконання ухвали суду доручити Другому слідчому відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.Ухвала підлягає негайному виконанню.
Слідчий суддя ОСОБА_1