КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/8401/20
Провадження №11-кп/824/875/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0001871 за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільхівці Борщівського району Тернопільської області, громадянина України, маючого вищу освіту, працюючого інженером в ТОВ «Артбуд Сервіс», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірів 200 (двісті) неоподаткованих мінімумів, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Процесуальні витрати в сумі 1884 гривень 12 копійок - вартість експертизи № 12-1/817 від 23.03.2020 року проведеної КНДЕКЦ при МВС України - стягнуто із засудженого ОСОБА_8 на користь держави.
Процесуальні витрати в сумі 555 гривень 80 копійок - вартість експертизи №042-526-2020 від 11.03.2020 року проведеної Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи - стягнуто із засудженого ОСОБА_8 на користь держави.
Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення: 261 104,98 грн. завданих злочином матеріальних збитків, 30 000,00 грн. моральної шкоди, 20 000,00 витрат, пов`язаних з використанням послуг адвоката - задоволено.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 гроші в сумі 311 104 (триста одинадцять тисяч сто чотири) гривні 98 ( дев`яноста восьми) копійок завданих злочином матеріальних та моральних збитків.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_8 04 березня 2020 року близько о 07 годин 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Note» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині вул. Короленківській у м. Києві зі сторони провулку Фізкультури. При цьому, ОСОБА_8 виконуючи маневр лівого повороту, при ввімкненому зеленому сигналі світлофора, для його напрямку руху, виїхав на середину регульованого перехрестя вулиць Короленківська - Ділова, порушив вимоги пунктів 2.3 б, 10.1, 16.6 ПДР України, а саме: проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч не надав дорогу автомобілю «Toyota-Yaris» д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку, по лівій смузі, на зелений сигнал світлофора, в результаті чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «Toyota-Yaris» д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_10 отримав тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Порушення вимог п.п. 2.3 б, 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, з боку водія ОСОБА_8 знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Тобто, ОСОБА_8 визнається винним за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, заступником прокурора м. Києва ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 23.07.2020 стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. У решті вирок залишити без змін.
За доводами апелянта, суд першої інстанції, безпідставно не призначив ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що згідно позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного, однак, суд першої інстанції прийшовши до висновку про відсутність підстав для не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, фактично не навів у вироку достатніх та обґрунтованих підстав для незастосування до останнього додаткового виду покарання. Відомості про те, що особисте керування транспортними засобами є критично важливим для обвинуваченого, нерозривно пов`язане з конкретною займаною посадою чи вадами його здоров`я відсутні. Відповідні докази в ході судового розгляду не досліджувалися, посилання на них у мотивувальній частині оскаржуваного вироку не наводяться.
Також прокурор вказує на те, що при обранні покарання ОСОБА_8 суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії невеликої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, проте дані посилання суду, на думку апелянта, не дають достатніх підстав для не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки саме використання транспортного засобу та неуважна поведінка останнього на дорозі зумовила вчинення вказаного кримінального правопорушення. Більше того, саме обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, неуважна поведінка ОСОБА_8 на дорозі, що призвела до настання негативних наслідків для потерпілої прямо спростовують твердження суду про відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.
Крім цього апелянт вказує на те, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, що вимагає від водіїв більшої сконцентрованості та уважності на дорозі, проте в силу викладених у вироку фактичних обставин, неуважна поведінка ОСОБА_8 на дорозі і призвела до суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілої.
На думку прокурора, з урахуванням вищевказаних обставин, суд першої інстанції мав обґрунтовані підстави застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права, оскільки останній вчинив правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки, але належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до шкідливих наслідків, а тому подальше керування транспортним засобом обвинуваченим несе істотну суспільну небезпеку для оточуючих.
Відтак, на переконання апелянта, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання порушено вимоги ст. 55, 65 КК України, що потягло за собою призначення останньому покарання без застосування до нього обов`язкового, в даному випадку, додаткового покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, що відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, думки обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши за клопотанням прокурора та захисника дані, що характеризують особу обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження, та юридична кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними у матеріалах провадження та наведеними у вироку доказами, в їх сукупності, та ніким з учасників судового розгляду не оспорюється, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України.
Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених собою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.
Як убачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, та обґрунтовано дійшов висновку про призначення основного покарання у виді штрафу, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції від 16.01.2020 року) без позбавлення права керування транспортними засобами.
Фактично вирок суду в частині призначеного обвинуваченого ОСОБА_8 основного покарання не оскаржується і прокурором в апеляційній скарзі, адже, за наслідками апеляційного розгляду прокурор просив призначити обвинуваченому ОСОБА_8 таке ж основне покарання.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу безпідставного не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то вони, враховуючи наведені вище обставини, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є альтернативним, а не є обов`язковим, як на те посилається в апеляційній скарзі прокурор, а тому його застосування чи не застосування є правом, а не обов`язком суду, у зв`язку з чим незастосування цього додаткового покарання не може слугувати безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене ОСОБА_8 покарання є явно несправедливим через його м`якість, оскільки незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке в даному конкретному випадку, має альтернативний характер, не може свідчити про його явну несправедливість, тим більше за умови, що основне покарання прокурор не вважає таким через його м`якість.
Не відносяться до таких обставин і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не прийнято до уваги конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, оскільки спричинення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості внаслідок допущених порушень вимог ПДР ОСОБА_8 охоплюється об`єктивною стороною інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.
Окрім того, як представник потерпілого, так і прокурор в суді першої інстанції, виступаючи в судових дебатах, просили не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_8 прав керування транспортними засобами., а в суді апеляційної інстанції позиція потерпілого була змінена виключно з тих підстав, що обвинувачений не відшкодував йому шкоди.
Сам же обвинувачений ОСОБА_8 , як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції щиро розкаявся у вчиненому, попросив у потерпілого вибачення та висловився про готовність нести відповідальність за скоєне ним кримінальне правопорушення. При цьому пояснив, що не відшкодував спричинену потерпілому шкоду лише у зв`язку зі скрутним матеріальним станом, адже, з попереднього місця роботи він був звільнений, і влаштувавшись на нову роботу, мав невисокий заробіток, оскільки два місяці у нього був іспитовий строк, а в подальшому у зв`язку із пандемією, його заробітна плата була мінімальною. Крім того, під час апеляційного розгляду було встановлено, що на даний час обвинувачений працює в ТОВ «Новобуд-ВС» механіком виробничого відділу, і згідно його посадової інструкції передбачено керування автомобілем, і у разі позбавлення його права керування транспортними засобами, він залишиться без роботи.
На підтвердження таких пояснень обвинуваченого, захисником в судовому засіданні надано копію Наказу (розпорядження) ТОВ «Новобуд-ВС» №25-к від 08.08.2020 року про прийняття ОСОБА_8 на посаду механіка, копію наказу ТОВ «Новобуд-ВС» № 52 від 30.10.2020 року про закріплення вантажного фургона мало вантажного-В RENAULT KANGOO за механіком ОСОБА_8 та копію посадову інструкцію механіка.
Незважаючи на те, що, відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначення як основного, так і додаткового покарання, має індивідуальний характер, в залежності від ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні, не наведено будь-яких переконливих доводів на підтвердження того, що без призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не буде досягнуто мети покарання, з урахуванням того, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, а допущені ним порушення правила безпеки дорожнього руху, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, не носили грубого та вкрай небезпечного характеру.
Даних про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, враховуючи відсутність достатніх підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України є законним та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4