Справа № 953/6755/21
н/п 1-кп/953/618/21
"17" червня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м.Красноград Харківської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1
в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, -
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уроженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3
в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, -
Захисники та обвинувачені вважали, що обвинувальний акт підлягає поверненню, оскільки не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, при цьому подавши письмове клопотання.
Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні, суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Тобто, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.
В ст.ст. 109, 291 КПК України викладено вичерпні вимоги до змісту обвинувального акту та його додатків. Повернення обвинувального акту прокурору зі стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції, допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.
У відповідності до ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, тобто підводиться підсумок стадії досудового розслідування шляхом формулювання офіційного обвинувачення.
Відповідно до положень п.п.3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, поряд з іншими відомостями, повинен містити: анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Обвинувачення, як зазначено в п.13 ст.3 КПК України, це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно вимог кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Відсутність вказаних обставин, позбавляє обвинуваченого, реалізувати своє право на захист, тобто надати показання та докази, з урахуванням конкретно пред`явленого обвинувачення..
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлений до суду обвинувальний акт вказаним вимогам не відповідає, в ньому відсутні місце скоєння інкримінованого кримінального правопорушення та його спосіб.
Відсутність місця скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, впливає на підсудність розгляду даної справи та ухвалення законного та обґрунтованого вироку суду, оскільки порушення правил підсудності є істотним порушення, яке призводить до скасування вироку (п.6 ч.2 ст. 412 КПК України)
Формулювання в обвинувальному акті, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але і на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
Обвинувальний акт викладений на 122 аркушах не містить чіткого твердження про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (за позицією обвинувачення) кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, яке складається із одного епізоду.
Формулювання обвинувачення є нечітке та неконкретне, про що також зазначено обвинуваченими та призводить до неможливості реалізувати ними своє право на захист , надання доказів спростування способу вчинення злочинів.
Крім того, в обвинувальному акті (арк. 120 абз.3) у формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 зазначено: «Таким чином ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 367 КК України, а саме в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки».
Тобто, відсутнє формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_6 .
Частина 1 ст. 9 КПК України встановлює, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
За ч.1, ч.2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що обвинувальний акт містить посилання на висновок судово-економічної експертизи Полтавського НДЕКЦ №158 від 09.07.2020р. та чисельні судові рішення (із цитуванням тексту рішень), що є неприпустимим, оскільки це є посиланням на докази та суперечить положенням ч. 2 ст. 291 КПК України.
Слід зауважити на тому, що розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить вже най цій стадії провадження сторону захисту у нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 ст.8, ч. 5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.
Так, Європейський суд з прав людини в п. 87 рішенні по справі "Салов проти України" від 06.09.2005 року (статус остаточного набрало 06.12.2005 року), в якій були встановлені порушення статті 6 Конвенції та визначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.
Крім того, відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.
За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Також, під час досудового розслідування 10.01.2018р. прийнята постанова про відмову у визнанні потерпілим ТОВ «Престиж Авто Сіті», в подальшому слідчим суддею зазначена постанова скасована. (пункти 4, 6 )
Разом з тим, обвинувальний акт в порушення п.3 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
Вказані порушення та невідповідність вимогам процесуального законодавства в обвинувальному акті під час підготовчого засідання виправити не вбачається можливим, так само, як і не можливим є те, щоб продовжувати судовий розгляд.
Так за ч.1, ч.2 ст. 338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Тобто прокурор може змінити правову кваліфікацію та/або обсяг обвинувачення, як що під час судового розгляду встановлені нові обставини.
Зазначені судом невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, не є новими обставинами.
При цьому, суд зазначає, що обвинувальний акт не може містити ніяких технічних помилок, оскільки це не передбачено КПК України, як і виправлення таких помилок, і змінити його у суді можливо лише зміною обвинувачення при наявності нових обставин.
У зв`язку з не відповідністю обвинувального акту вимогам діючого КПК України, а саме ч.2, ст. 291 КПК України, беручи до уваги те, що без усунення вказаних виявлених недоліків кримінальне провадження не може бути призначене до судового розгляду, тому, відповідно до п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.
Інші доводи сторони захисту, викладені у клопотанні стосуються оцінки доказів, що не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 22, 55, 109, 110, 291, 314 КПК України, суд, -
В задоволені клопотання прокурора про передачу справи для об`єднання відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга в частині повернення обвинувального акту прокурору до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м.Харкова, протягом 7 днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили, після закінчення строку на її оскарження.
Повний текст ухвали виготовлений 23.06.2021р.

Суддя ОСОБА_1