Справа № 331/1612/21
Провадження № 1-в/331/46/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2021 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали клопотання про заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Світлодолинського Саратського району Одеської області, громадянина України

засудженого вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року за вчинення злочинів, передбачених п.п. а, і ст. 93, ч. 2 ст. 86, , ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), за ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким. Надалі, 24.05.2021 ОСОБА_5 звернувся до суду із вимогами щодо приведення вироку у відповідність до чинного законодавства.

У вказаному клопотанні засуджений зазначає, що вироком від 19.04.2002 Апеляційного суду Запорізької області його було визнано винним за вчинення злочинів, передбачених п.п. а, і ст. 93, ч. 2 ст. 86, , ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), за ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду від 26.12.2002 вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року залишено без змін. Засуджений вказує на те, що судові рішення, а саме: вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 та ухвала Верховного Суду від 26.12.2002 щодо нього підлягають пом`якшенню в частині призначення покарання щодо п.п. а, і ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та в частині остаточного призначення виду покарання, оскільки у період з 1999-2000 року санкція статті 93 КК України (в редакції 1960 року) змінювалась декілька разів: 1) до 29.12.1999 максимальним покаранням була смертна кара; 2) з 29.12.1999 по 04.04.2000 максимальним було покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі; 3) з 04.04.2000 по теперішній час максимальна міра покарання - довічне позбавлення волі. Виходячи з нової редакції ч.4 ст.5 КК України, зворотну дію має закон, який діяв у період скасування смертної кари як міри покарання, та відсутності закону про застосування нового покарння - довічного позбавлення волі за злочини, вчинені до 04.04.2000 р., тому вважає, що покарання, яке йому призначено, повинно бути пом`якшено до п`ятнадцяти років позбавлення волі, керуючись принципом зворотньої дії закону у часі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, також зазначив, що Верховним судом України було винесено декілька ухвал про пом"якшення покарання особам, які були засуджені до довічного позбавлення волі саме на підставі того, що у період з з 29.12.1999 по 04.04.2000 смертна кара як вид покарання була визнана неконституційною, а нове покарання у вигляді довічного позбавлення волі стало можливим застосовувати лише після прийняття нового закону. Таким чином, оскільки після вчинення ним злочину закон про кримінальну відповідальність змінювався декілька разів, до нього необхідно застосувати закон, який передбачає найменше покарання, а саме: у вигляді п"ятнадцяти років позбавлення волі, які станом на сьогодні він фактично відбув.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання, зазначив, що хоч діючим законодавством не врегульовано питання зменшення строку покарання для осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, але такий тривалий термін покарання є негуманним та суперечить загальним вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому просив врахувати, що аналогічні клопотання інших засуджених позививно розглядались Верховним судом України, тому є підстави для застосування ст. 5 КК України щодо дії закону у часі і щодо ОСОБА_5 .

Прокурор Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 заперечила проти задоволення вказаного клопотання, вважаючи що немає підстав для пом"якшення покарання засудженому, оскільки довічне позбавлення волі є окремим видом покарання. Дійсно в 1999 році смертна кара була визнана неконституційною, але в подальшому ввели таке покарання як довічне позбавлення волі, на момент винесення вироку судом у 2002 році усі вимоги діючого на той момент законодавства були дотримані, вирок переглядався у касаційному порядку та щодо ОСОБА_5 не змінювався.

Заслухавши доводи засудженого, його захисника, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків.

Так, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року ОСОБА_5 визнано винним за вчинення злочинів, передбачених п.п. а, і ст. 93, ч. 2 ст. 86, , ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), за ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 26.12.2002 вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року залишено без змін.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Крмі того, відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Яке вбачаться із копій судових рішень щодо ОСОБА_5 , ним було вчинено злочини 21.02.1997 р., 02.11.1998 р., 09.12.1998 р., 15.03.1999 р., тобто в період, коли було чинним положення ст. 93 КК України в редакції Закону 1960 року, яке передбачало можливість застосування до осіб покарання у виді смертної кари. При цьому судом першої та касаційної інстанцій під час призначення покарання останньому у 2002 році були застосовані положення статей 5 КК України 2001 року та ч.2 ст.6 КК України (в редакції 1960 року) щодо дії кримінального закону в часі та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що є менш суворим покаранням, ніж смерта кара.

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням на підставі ч.4 ст. 5 КК України, оскільки принцип зворотньої дії закону у часі вже був застосований судам на момент винесення вироку засудженому. За даних обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ч.4 ст. 5 КК України, 537,539 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким - відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом семи днів з дня оголошення ухвали. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1