КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1763/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

08 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» та Господарським судом Донецької області апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року у кримінальному провадженні №0000215 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовлено. Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою задоволено та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , кожному, в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 28 березня 2021 року включно без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про доцільність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що спричинило смерть потерпілої, вчиненого способом, що має характер особливого мучення, з метою залякування потерпілої, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, який має підвищену суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Також судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, судимість яка не знята і не погашена у встановленому законом порядку, обвинувачений ОСОБА_6 - раніше не судимий. Обрання обом обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з невиконанням ними процесуальних обов`язків в ході досудового розслідування.
Суд першої інстанції зазначає, що з матеріалів клопотання вбачається, що у зв`язку з неявкою у судове засідання з розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу без поважних причин відносно обвинуваченого ОСОБА_6 слідчим суддею застосовувався привід, а в подальшому - у зв`язку з порушенням ним під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених обов`язків та виникнення нових ризиків - ухвалою слідчого судді йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.
Крім цього, суд першої інстанції зазначає, що матеріалами клопотання підтверджено наявність ризику впливу обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, що, в тому числі стало підставою для обрання, зміни та продовження їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та у судовому засіданні.
Також, при вирішенні питання про доцільність продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом враховано, крім іншого, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вони обвинувачуються, вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинувачених, ризик повторення чи продовження ними протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створюють обвинувачені.
Також суд першої інстанції зазначає, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази судом на даний час в повному обсязі не досліджено.
Суд першої інстанції також врахував при вирішенні даного питання, що неможливість перебування особи під вартою внаслідок стану здоров`я встановлюється у визначеному законом порядку, і будь-які належні докази, які б свідчили про те, що наявні у ОСОБА_6 і ОСОБА_8 хвороби унеможливлюють перебування їх під вартою, суду не надані і відповідні обмеження до обвинувачених застосовуються в передбаченому законом порядку, згідно встановленої судової процесуальної процедури.
Також, при постановленні ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи практику ЄСПЛ з цього питання, зазначені вище підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, а також те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, що спричинив смерть потерпілої, прийшов до висновку не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки вказаний альтернативний запобіжний захід, на думку суду, не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти наявним і дійсним ризикам.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 29 січня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , змінивши його на запобіжний захід у вигляді застави.

Захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, такою що підлягає скасуванню.

Так, в обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 суддя не врахувала доводи сторони захисту про фактичну відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на наявність доказів, які спростовують причетність ОСОБА_6 до інкримінованої події та доводів про те, що на даному етапі кримінального провадження належну поведінку ОСОБА_6 можна забезпечити застосуванням до нього запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. При тому, прокурором в судовому засідання наявність ризиків не була доведена належним чином. Доводи сторони обвинувачення про наявність ризиків ґрунтуються не на доказах, а лише на припущеннях. Також суддя необґрунтовано відмовила у визначенні застави, не врахувавши факт сумлінного дотримання ОСОБА_6 умов застосування запобіжного заходу у вигляді застави, який застосовувався до нього раніше.
Апелянт вказує на те, що під час попередніх продовжень строку тримання під вартою суд встановлював наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а саме, можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Проте, по-перше сторона захисту спростувала ці ризики в судовому засіданні, а по-друге, суд не врахував, що з плином часу ризики зменшуються, або зникають, дозволяючи пом`якшити запобіжний захист обвинуваченому, не перетворюючи його на очікування покарання.
Щодо необґрунтованості підозри захисник зазначає, що сторона обвинувачення кожного разу викладає обставини злочину у скоєнні якого обвинуваченими є інші особи. Воно не відрізняється за змістом від усіх попередніх клопотань, ніяких нововиявлених обставин сторона обвинувачення не вказує. З моменту пред`явлення ОСОБА_6 повідомлення про підозру до теперішнього часу, сторона обвинувачення ґрунтує обвинувачення ґрунтується на припущеннях. Натомість, ОСОБА_6 увесь час сприяв розслідуванню, жодним чином не ухилявся від слідства, після внесення застави виконував покладені на нього обов`язки та виконувати функції Голови Херсонської області.
Сторона захисту вважає, що враховуючи хід судового розгляду, можна зробити висновок саме про необґрунтованість підозри, адже на цьому етапі кримінального провадження досліджуються докази та допитуються свідки.
Щодо відсутності ризику переховування від органів досудового розслідування та суду апелянт зазначає, що ОСОБА_6 не має ніякого наміру переховуватися від суду. Під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу на тримання під вартою без можливості внесення застави, після оголошення перерви ОСОБА_6 залишав приміщення суду для того, щоб забронювати готель та добровільно після цього з`явився для продовження судового розгляду.
Також, на думку захисника, ризик втечі нівелюється тим, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, сім`ю на утриманні, має високе службове становище, є публічною особою, суспільним, політичним діячем та меценатом, прагне повернутися до своїх службових обов`язків та працювати на користь свого міста та надалі підтверджувати своє добре ім`я. Після внесення застави передав на зберігання паспорт громадянина України для виїзду за кордон до органу Державної міграційної служби.
На переконання апелянта, не можна заперечувати, що такий запобіжний захід як домашній арешт із носінням електронного засобу контролю цілком здатен запобігти такому ризику як втеча та переховування, про що свідчить позитивний досвід застосування такого заходу в різних кримінальних провадженнях.
Щодо відсутності ризику незаконного впливу на свідків захисник зазначає, що цей ризик досі піддається оцінці судом під час продовження строку тримання під вартою обвинуваченому. Хоча, по-перше, такий ризик нівелюється тим, що під час допиту цих свідків, так і не вдалося підтвердити надходження погроз саме від ОСОБА_6 , а по - друге, з того часу як вказані погрози стали підставою взяття ОСОБА_6 під варту, про жодні нові погрози жодному зі свідків сторона обвинувачення не повідомляла.
Апелянт вказує на те, що законодавством регламентовано, що докази, які стосуються визначення ризиків при прийнятті рішення щодо взяття особи під варту суддя зобов`язаний дослідити в повній мірі, проте, слідство так і не надало суду інформацію про те, від кого саме надходили погрози свідкам. В якості ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків сторона обвинувачення досі вказує лише що свідкам. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 декілька разів надходили телефонні дзвінки від невстановлених осіб, згідно з їхніми свідченнями, проте жодних доказів про те, що ОСОБА_6 якимось чином з цим пов`язаний, немає.
За доводами захисника, відповідно до практики ЄСПЛ, ризик тиску на свідків може бути визнано лише на початкових стадіях процесу (Jarzynski v. Poland (Яжинський проти Польщі) § 43). Крім того, зазначені свідки вже допитувалися в іншому суді на підставі цих самих заяв про погрози, і тоді суд встановив відсутність ризику впливу на свідків.

Сторона захисту вказує на те, що ОСОБА_6 знаходиться в умовах тримання під вартою вже більше півроку. Суд вкотре не враховує при прийнятті рішення значний розмір строку, проведеного обвинуваченим в умовах тримання під вартою, під час оцінки ризиків у судовому засіданні.

Щодо необхідності визначити розмір застави апелянт зазначає, що при постановленні ухвали суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у визначенні розміру застави. Хоча, раніше, до обвинуваченого ОСОБА_6 вже застосовувався такий запобіжний захід, цілком успішно забезпечуючи його належну поведінку. Цей факт, на переконання захисника, встановлює гарантії успішності повторного застосування запобіжного заходу із визначенням застави до ОСОБА_6 .
Захисник стверджує, що ОСОБА_6 не несе прямої загрози суспільству, винуватість у скоєнні злочину, який йому інкримінується не доведена, а підозра необгрунтована. Натомість, він прагне повернутися до своїх робочих обов`язків. ОСОБА_6 , зважаючи на його посаду, перебуваючи на робочому місці, матиме змогу продовжити робити добрі справи для суспільства, мешканців свого міста.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а клопотання захисника про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу, задовольнити та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Захисник зазначає, що обґрунтування доцільності продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК, України у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження, проте, на переконання апелянта ризики, зазначені у вказаних статтях у даній справі відсутні, а наведені доводи прокурора про їх наявність не підтверджуються доказами.

Також адвокат ОСОБА_9 зазначає, що в даній справі «розумність» строку тримання під вартою порушена.

Також апелянт зазначає, що у даній справі немає обґрунтованої підозри, оскільки відсутні належні, допустимі та достовірні докази причетності ОСОБА_8 до даної справи, однак наявні докази про його непричетність до даної справи та безпідставність висувного обвинувачення, і таке обвинувачення було висунуто з істотним порушенням вимог КПК України.

При цьому, апелянт вказує на те, що подане клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_8 на менш суровий, ніж тримання під вартою, є обґрунтованим, таке рішення, на переконання захисника, відповідало б принципу перебування особи на свободі, засадам кримінального судочинства та вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Захисник вказує на те, що постановляючи оскаржуване судове рішення, Дніпровський районний суд м. Києва проігнорував стан здоров`я ОСОБА_8 , а саме те, що у ОСОБА_8 наявні наступні захворювання: ішемічна хвороба серця; стенокардія напруги фк 2; атеросклероз коронарних судин; операції АКШ-2 та МКШ-1; стентування коронарних судин; ЄН І., а відтак ОСОБА_8 має тяжку хронічну патологію серцево-судинної системи.
Також апелянт зазначає, що у грудні 2020 року ОСОБА_8 перехворів на COVID-19. Згідно із інформацією МОЗ України та інформаційних статей, захворювання на COVID-19 залишає ускладнення серцево-судинної системи людини, що створює смертельну небезпеку для людей, які мають хронічні захворювання цієї системи. Разом з цим, в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» медичним персоналом Філії ЦОЗ ДКВС в м. Києві та Київській області ОСОБА_8 не надається необхідна медична допомога, заперечується сам факт перенесення останнім хвороби COVID-19. Отже, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із ненаданням необхідної медичної допомоги ОСОБА_8 створено небезпека для його життя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційній скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора та представника потерпілих, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вказуючи на законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали контрольного судового провадження та дослідивши за клопотанням захисника ОСОБА_9 копію медичної документації на ОСОБА_8 , обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Суд апеляційної інстанції враховує приписи ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини відносно обмеження права на свободу і особисту недоторканість та щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК Українинезалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000215, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.07.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 121 КК України

29 січня 2021 року в судовому засіданні під час обговорення клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжного заходу, прокурор подав клопотання про продовження обом обвинуваченим строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовлено, а клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою задоволено та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , кожному, в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 28 березня 2021 року включно без визначення розміру застави.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою, з урахуванням доводів прокурора, викладених у клопотанні, щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням стадії судового розгляду, тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та даних про їх особу, дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України, підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, судимість за який не знята і не погашена у встановленому законом порядку.
Крім того, під час проведення досудового розслідування ОСОБА_8 під час проведення досудового розслідування був оголошений у міжнародний розшук та затриманий на території Болгарії, після чого виданий до України.
А у зв`язку з порушенням обвинуваченим ОСОБА_6 під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених обов`язків та неявку в судове засідання з розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, до нього було застосовано привід та змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.
Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_14 від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а по відношенню до ОСОБА_8 вказані обставини свідчать і про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення .
Крім цього, із матеріалів провадження вбачається, що на даний час судом безпосередньо допитано чотирьох свідків сторони обвинувачення, і, під час допиту, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 підтвердили суду отримання погроз їхньому життю та здоров`ю, а також їхніх рідних з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за надання викривальних показів щодо останніх, що обґрунтовано судом першої інстанції було розцінено як те, що наявність ризику впливу обвинувачених на свідків не зменшився та продовжує існувати.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки обвинувачених під час розгляду кримінального провадження.

Відтак, доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доводами,

Що стосується посилання сторони захисту на порушення розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення із посиланням на практику Європейського суду.
Що стосується посилань захисників на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, то на цій стадії суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку даним обставинам.

А з приводу посилань захисників на відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, слід зазначити наступне.
Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційних скарг, пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покладених на них обов`язків, та відмовив у задоволенні клопотань захисників.
Що ж стосується посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на необґрунтоване незастосування судом першої інстанції застави при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то воно взагалі не може бути визнане обґрунтованим, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив смерть потерпілої, а суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив смерть потерпілої. Також, суд має право не визначати заставу щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею. З матеріалів справи вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, проте у зв`язку з порушенням ним під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених обов`язків та виникнення нових ризиків - ухвалою слідчого судді йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та родини, на чому наголошує його захисник - адвокат ОСОБА_7 , не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_6 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
З приводу доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги наявність у ОСОБА_8 рядку тяжких захворювань та факту того, що він в грудні 2020 року перехворів на Ковід -19, що може негативно відобразитись на його здоров`ї, з врахуванням встановлених йому діагнозів, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.
З матеріалів кримінального провадження та досліджених під час апеляційного розгляду документів дійсно вбачається, що ОСОБА_8 вДУ «Київський слідчий ізолятор» знаходиться на обліку у лікаря-терапевта Київської міської медичної частини з діагнозом: Ішемічна хвороба серця:стенокардія напруги ІІ ф.кл. Атеросклероз коронарних артерій, операції АКШ-2 та МКШ-1, Стентування коронарних судин, Серцева недостатність. Згідно висновку лікаря йому рекомендовано продовжувати призначене планове консервативне лікування. Разом з тим, матеріали судового провадження не містять даних, які б унеможливлювали тримання ОСОБА_8 під вартою у зв`язку з цим.
А у зв`язку з наданням стороною захисту суду першої інстанції відповідних доказів на підтвердження захворювання ОСОБА_8 на хворобу COVID-19, судом вжито відповідних заходів для своєчасності та належності надання ОСОБА_8 необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору, про що постановлена відповідна ухвала, яка скерована до Київського слідчого ізолятору та Філії державної установи "Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України" в м. Києві та Київській області та Міністерства юстиції України. Крім того, 14.01.2021 р. судом задоволено клопотання сторони захисту та направлено додатковий запит до Філії державної установи "Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України" в м. Києві та Київській області щодо стану здоров.
Згідно відповіді завідувача Київської міської медичної частини Філії державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області від 15.01.2021 р. та 20.01.2021 р., вбачається, що на усі звернення ОСОБА_8 щодо поганого самопочуття він був оглянутий працівниками медичної частини та бригадою швидкої медичної допомоги і відповідно до результатів досліджень від 17.12.2020 та 12.01.2021 встановлено, що з найбільшою вірогідністю ОСОБА_8 переніс безсимптомну форму COVID-19 приблизно місяць тому, 06.01.2021 року ОСОБА_8 був проведений швидкий тест на антиген COVID-19, результат якого негативний. Крім того, даними листами повідомлено, що стан здоров`я ОСОБА_8 розцінюється як задовільний, та за станом здоров`я він може приймати участь у судових засіданнях.
Наведене свідчить про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою не залишився поза увагою суду, більш того, його було належним чином враховано, та відповідно, судом відреаговано з приводу дотримання установою ДУ "Київський слідчий ізолятор" права обвинуваченого на охорону здоров`я.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановлена згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисників, про які йдеться в поданих ними апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданих апеляційних скарг без задоволення, а ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року - без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів -

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року, якою в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовлено, а клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою задоволено та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , кожному, в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 28 березня 2021 року включно без визначення розміру застави залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4