Провадження № 11-кп/4820/9/21
Справа № 676/1592/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
прокурора ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
захисника ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження за № 0000216 від 05 грудня 2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за апеляційними скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_13 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 25 травня 2018 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янця-Подільського Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_12 залишено обраний раніше запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_12 визначено рахувати з 25.05.2018 року, зарахувавши в строк покарання попереднє ув`язнення: з 19.12.2010 року по 01.11.2011 року включно, з 05.04.2012 року по 11.04.2012 року включно, з 25.04.2012 року по 26.04.2012 року включно відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; з 24.02.2017 року по 25.02.2017 року включно, з 11.05.2017 року до 20.06.2017 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року); з 21.06.2017 року по 24.05.2018 року відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати в сумі 619, 20 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 19 грудня 2010 року близько 01 год. 30 хв. в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , після конфлікту зі своєю матір`ю ОСОБА_14 на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою вбивства останньої зайшов до кімнати, де на ліжку поряд з ОСОБА_15 лежала потерпіла ОСОБА_14 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 умисно наніс декілька ударів руками по обличчю потерпілої ОСОБА_14 . Після чого взяв руками за халат та стягнув потерпілу ОСОБА_14 на підлогу. Продовжуючи свої умисні злочинні дії, направлені на вбивство ОСОБА_14 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання її смерті, обвинувачений ОСОБА_12 продовжив наносити удари лівою рукою по обличчю потерпілої, внаслідок чого заподіяв їй легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді забійної наскрізної рани верхньої губи справа, розташованої на фоні синця, забійної рани області кута рота зліва на рівні кайми верхньої губи, синця на передній поверхні лівої вушної раковини зліва на задній її поверхні на всьому протязі з розповсюдженням на ліву соскоподібну ділянку, крововиливу в лівий скроневий м`яз.

При цьому ОСОБА_12 , під час нанесення ударів лівою рукою ОСОБА_14 , реалізовуючи свій злочинний умисел до кінця, схопив пальцями правої руки останню за шию і, застосувавши фізичну силу, стиснув органи шиї потерпілої та утримував до того часу, поки ОСОБА_14 перестала подавати ознаки життя, заподіявши їй тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент спричинення, і мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті потерпілої у вигляді трьох крововиливів в м`які тканини в проекції щитовидного хряща справа і зліва та по передній поверхні його, чотирьох крововиливів овальної форми в підшкірно-жирову клітковину на шиї ліворуч в середній та нижній третинах, шести плямистих синців на передній поверхні шиї в нижній третині, на боковій поверхні її зліва в середній та нижній третинах, двох на півмісячних саден на передньо-боковій поверхні шиї зліва в нижній третині, двох синяків на боковій поверхні шиї в нижній третині справа та механічну асфіксію, від чого настала смерть ОСОБА_14 на місці події.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких просять оскаржуваний вирок скасувати та закрити провадження по справі за відсутністю події злочину.

Свої вимоги аргументують однобічністю та неповнотою проведеного досудового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, поверхневим судовим провадженням без відповідних мотивів і оцінки суперечливих доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження.

При цьому захисник звертає увагу на те, що органами досудового розслідування не виконані вказівки апеляційного суду, викладені у рішенні від 27 вересня 2013 року, яким дана справа була повернута прокурору на додаткове розслідування, а при новому розгляді справи суд послався на ті ж докази, що були предметом розгляду, і яким вже було дано оцінку апеляційною інстанцію, а саме те, що такі докази зібрані з істотними порушеннями вимог КПК України, що є неприпустимим.

Наголошує на невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України, в якому, на переконання захисту, не вказано тих тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілої і які містяться у висновку експерта, однак наведені ті тілесні ушкодження, які за висновком експерта у потерпілої не виявлені, що породжує неконкретність обвинувачення та порушує право на захист.

Зазначає, що обвинувальний акт як і обвинувальний вирок не містять відомостей про час смерті потерпілої ОСОБА_14 , спосіб вчинення інкримінованого злочину, мету та мотив злочину.

Акцентує увагу, що органами досудового слідства не досліджувалася причина настання смерті потерпілої (від механічної асфіксії чи отруєння алкоголем), а судом не оглядались речові докази, зокрема, халат із слідами крові, простирадло, ковдра, подушка, слідова інформація яких свідчить саме про фізіологічну смерть потерпілої.

Звертає увагу на висновки експертів Дніпропетровського ОКЗ «Бюро судов-медичної експертизи» від 04.03.2013 року та Чернівецького обласного бюро СМЕ, згідно яких смерть потерпілої настала не відразу після отриманих та виявлених на тілі потерпілої тілесних ушкоджень і не від них, а через деякий проміжок часу і причиною смерті є гостре отруєння етиловим спиртом.

Наголошує, що при огляді місця події, відтворення, допиту обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_15 відсутня відеофіксація даних слідчих дій, хоча матеріали провадження містять інформацію про її проведення. Самі ж слідчі дії містять істотні суперечності щодо механізму ушкоджень, характеру їх виникнення, часу настання, тощо.

Стверджує, що невинність обвинуваченого підтверджує свідок ОСОБА_16 , який зазначив, що потерпіла зловживала алкоголем, а на її тілі до події бачив синці, які вона отримала від падіння, при цьому сварки і бійки в ту ніч не чув. Свідок ОСОБА_17 , вказувала, що чула сварку вночі, але між матір`ю та батьком.

Також сторона захисту зазначає про тиск, який чинився на обвинуваченого під час досудового розслідування, що змусило його написати явку з повинною.

Крім того, обвинувачений у поданій апеляційній скарзі доповнює, що жодних слідів крові на його тілі, та інших ознак, які б вказували на побиття ним потерпілої, матеріали кримінального провадження не містять.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг сторони захисту, вислухавши доводи апелянтів на підтримку власних апеляційних скарг з підстав наведених у них, з`ясувавши думку прокурора, який судове рішення не оскаржував, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали кримінального провадження, в тому числі шляхом повторного дослідження доказів та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст.62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно зі ст. 374 ч. 3 п. 2 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку, крім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Проте вирок суду щодо ОСОБА_12 вказаним вище вимогам закону не відповідає, факт вбивства, а тим більше умисного вбивства ОСОБА_14 обвинуваченим не доведений об`єктивними та беззаперечними доказами по справі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органи досудового розслідування, з висновками яких погодився суд першої інстанції, обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_12 показаннями потерпілих, свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , висновками судово-цитологічних експертиз, судово-медичної експертизи №253, судово-гістологічної експертизи №1923, комісійної судово-медичної експертизи №32 та №143, додаткової судово-медичної експертизи №12, а також даними, які містяться в протоколах відтворення обстановки та обставин події, явки з повинною, допиту обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_19 , та ОСОБА_18 .

При цьому під час розгляду справи як в суді першої так і в апеляційній інстанції обвинувачений ОСОБА_12 заперечував свою вину, повідомляв, що з матір`ю напередодні події у нього був словесний конфлікт, в ході якого він вдарив її долонею по щоці, однак більше жодних тілесних ушкоджень їй не наносив. Після конфлікту матір пішла до себе у кімнату, а він відповідно пішов у свою. Про смерть останньої дізнався зранку від батька, після чого викликав працівників поліції.

Слід зазначити, що показання потерпілих та свідків, надані у суді першої інстанції, на які суд послався як на доказ доведення винуватості, не підтверджують вину ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а навпаки її спростовують.

Так, потерпіла ОСОБА_11 повідомляла, що про смерть ОСОБА_14 вона дізналася від племінника. Будь-яких ознак характерних для удушення (синців, тощо) на трупі ОСОБА_14 не бачила.

Потерпілий ОСОБА_15 повідомляв, що з загиблою вони пішли до своєї кімнати спати. Прокинувшись на наступний день, він побачив свою дружину мертвою. Стверджував, що не бачив щоб його син бив чи душив матір.

Свідок ОСОБА_18 , який в момент події перебував у квартирі сім`ї ОСОБА_22 , повідомив, що не бачив і не чув конфліктів між обвинуваченим і загиблою, про смерть останньої дізнався від ОСОБА_12 зранку.

Свідок ОСОБА_19 повідомила, що посеред ночі прокинулася разом з ОСОБА_12 від того, що батьки останнього голосно сперечалися. Тоді обвинувачений, привідкривши двері, крикнув до батьків щоб ті заспокоїлись, після чого вони лягли спати. Свідок не бачила, щоб обвинувачений виходив вночі з своєї кімнати та бив матір.

Аналогічні показання надали потерпіла та вищезазначені свідки і в суді апеляційної інстанції

Свідок ОСОБА_20 в суді першої інстанції повідомив, що жодних конфліктів між обвинуваченим та його матір`ю не було.

Тобто, вказані потерплі та свідки не були безпосередніми очевидцями події, не підтвердили причетності обвинуваченого ОСОБА_12 до смерті потерпілої ОСОБА_14 . Надані ними в судовому засіданні місцевого суду показання, які були повторно досліджені в апеляційному суді, лише характеризують особи обвинуваченого та потерпілої, а також описують обставини спільного проживання останніх. Відповідно до ст.88 КПК відомості щодо характеру обвинуваченого є недопустимими на підтвердження його винуватості.

В свою чергу, сторона обвинувачення під час допиту даних свідків в апеляційному порядку не отримала від них інформацію, яка б ставила під сумнів достовірність їх показань, наданих в суді першої інстанції, зокрема про те, що вони не бачили як обвинувачений бив чи душив потерпілу, а також не надала будь-яких доказів, що спростовують ці показання.

Крім того, посилаючись на показання свідка ОСОБА_21 слідчого СВ ГУНП в Хмельницькій області, про те, що ОСОБА_12 під час його допиту пояснював, що в ході конфлікту зі своєю матір`ю неодноразово бив її по обличчю, а також душив її поки потерпіла не замовкла, суд першої інстанції не врахував вимоги ч.7 ст.97 КПК України, згідно з якими у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення кримінального провадження.

Більше того, судом не виконані вимоги ст. 23 КПК України, згідно з якими суд досліджує докази безпосередньо та не може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, а згідно ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. Однак, вказані вимоги закону судом не дотримані, оскільки, як на доказ винуватості ОСОБА_12 суд послався на його зізнавальні показання, дані в ході досудового слідства, а також показання потерпілого ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_18 .

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011р. визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства.

Висновки про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями і наслідками, які настали, входять в об`єктивну сторону складу злочину і підлягають доказуванню сукупністю зібраних і досліджених доказів і встановлюються слідчим, який проводить досудове розслідування та судом.
У матеріалах кримінального провадження міститься декілька висновків експертів щодо причин смерті потерпілої ОСОБА_14 , які істотно різняться між собою, зокрема, в частині причин смерті потерпілої.

Так, як вбачається із первинного висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 за №253 від 04.02.2011 року, причиною смерті потерпілої стала механічна асфікція внаслідок стиснення органів шиї пальцями рук. До такого висновку експерт прийшов з огляду на виявлені на шиї загиблої загальноасфіксичні ознаки смерті.

Висновком комісійної судово-медичної експертизи №32 від 08.07.2011 року підтверджено, що тілесні ушкодження, наведені у первинному висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 , заподіяні тупими твердими предметами з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути і кулаки, і пальці, і нігті кистей. Поєднання наявності крововиливів, саден в м`яких тканинах шиї, на думку експерта, свідчать про механічну асфіксію від стиснення шиї пальцями кистей рук.

Однак, з даних висновку додаткової судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 за №12 від 28.04.2011 року під час огляду на місті події не було виявлено тілесні ушкодження у вигляді рани верхньої губи, крововиливу лівої вушної раковини та лівої соскоподібної ділянки, крововиливу задньої поверхні грудної клітини справа в проекції лопаток та будь-яких тілесних ушкоджень на шиї, що повністю суперечить даним, зафіксованим у висновках вище наведених судово-медичних експертиз.

Через значні розбіжності між даними, зафіксованими у висновку експерта №253 від 04.02.2011 року, та протоколі огляду місця події, дати оцінку описаним тілесним ушкодженням на шиї і встановити причину смерті ОСОБА_14 неможливо.

Результати судово-гістологічного дослідження шматочків внутрішніх органів за даним висновком, не достатньо інформативні для диференціації діагностики між отруєнням алкоголем та механічною асфіксією внаслідок стиснення шиї пальцями рук.

У відповідності до висновку комісійної судово-медичної експертизи Чернівецького обласного бюро СМЕ №143 від 12.10.2011 року та висновку комісійної судово-медичної експертизи ОКЗ «Бюро СМЕ» №63 від 29.03.2013 року смерть потерпілої ОСОБА_14 настала від отруєння етиловим алкоголем в стадії елімінації (стадія виведення алкоголю в крові), з урахуванням смертельної концентрації алкоголю в крові. Виявлені тілесні ушкодження на трупі потерпілої спричинені прижиттєво і не знаходяться в причинному зв`язку із настанням смерті. При цьому, експерти відкинули можливість механічної асфіксії з огляду на відсутність ознак удушення, а саме переломів хрящів трахеї, переломів під`язикової кістки, її ріжків, хрящів гортані.

В судовому засіданні апеляційної інстанції експерт ОСОБА_23 пояснив, що при механічній асфіксії повністю перекривається доступ повітря через дихальну трубку мінімум на 3 хвилини, і такі дії залишають після себе ушкодження, зокрема, ушкодження дихальних шляхів, яких при огляді і подальшому дослідженні трупа потерпілої виявлено не було. В свою чергу, виявлена в крові загиблої концентрація етилового спирту в кількості 5,7% та відповідно у сечі 9,58%, є смертельною для людини.

Колегія суддів вважає дані висновки обґрунтованими, логічними, і такими, які не викликають сумнівів у колегії суддів, оскільки, вони повністю узгоджуються з дослідженими під час апеляційного розгляду іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

У відповідності до висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №37/12 від 29.03.2012 року та висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №409/15 від 06.05.2016 року, дані яких покладені в основу обвинувального вироку суду першої інстанції, причиною смерті ОСОБА_14 стала механічна асфіксія в результаті удавлення руками. При цьому комісія експертів у даних висновках зазначила, що концентрація етилового спирту в крові та сечі потерпілої відповідно 5,7% та 9,58% може відповідати умовній смертельній дозі, однак не обов`язково призводить до настання смерті від отруєння. Також експерти визнали за можливе спричинення механічної асфіксії без переломів під`язикової кістки та/чи хрящів гортані.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції експерти ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Такі висновки колегія судів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать іншим наявним в матеріалах провадження та дослідженим апеляційним судом доказам, зокрема, показанням потерпілих, свідків, експертів ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , висновкам експертиз, речовим доказам.

За таких обставин, достовірність ключових доказів у цій справі висновків судово-медичних експертиз, на думку колегії суддів, не доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.
Дані інших судово-медичних експертиз, а саме судово-цитологічних, та судово-імунологічних, наявних в матеріалах кримінального провадження, стосуються досліджень слідів крові, виявленої на місці і речових доказах, та свідчать лише про те, що всі зібрані зразки крові можуть належати потерпілій ОСОБА_14 і не можуть належати обвинуваченому ОСОБА_12 .

Інші докази, надані стороною обвинувачення, на які послався суд першої інстанції у своєму вироку, а саме дані протоколу огляду речових доказів, дані судово-гістологічної експертизи №1923 від 03.02.2011 року, не можуть свідчити як про причетність ОСОБА_12 до смерті потерпілої, так і про те, що смерть останньої настала від механічної асфіксії.

Протокол відтворення обстановки та обставин події за участю обвинуваченого ОСОБА_12 та експерта Ільницького від 20.12.2010 року містить суттєві розбіжності, а тому також не може бути покладений судом в основу обвинувального вироку. Зокрема, зі змісту даної слідчої дії вбачається, що ОСОБА_12 утримував потерпілу за шию правою рукою близько 2-х хвилин, тоді як за висновками судово-медичних експертиз, які покладені в основу обвинувального вироку, для механічної асфіксії необхідно значно більше часу, а саме удушення відбулося шляхом стиснення шиї пальцями обидвох рук. Не узгоджується і спосіб удушення продемонстрований ОСОБА_12 під час даної слідчої дії із його поясненнями. Так, обвинувачений в протоколі пояснював, що, присівши біля потерпілої на коліна, почав її душити, однак при відтворенні обставин, зафіксованих на фото, зокрема №№5,6 обвинувачений, стоячи нагнувся до потерпілої, а при його безпосередньому допиті у якості свідка зазначав, що в момент удушення сидів на тілі потерпілої зверху.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що тілесні ушкодження, зокрема і ті, від яких, на переконання сторони обвинувачення, настала смерть потерпілої, не могли виникнути за тим механізмом заподіяння, про який ОСОБА_12 повідомляв і наглядно демонстрував під час проведення відтворення обстановки та обставин події за участю експерта ОСОБА_28 .

З урахуванням вище викладеного, в ході апеляційного розгляду не здобуто жодних фактичних та незаперечних даних, які б вказували на те, що смерть ОСОБА_14 настала від її удушення стиснення шиї руками.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що докази, покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку в частині засудження ОСОБА_12 за ч.1 ст.115 КК, як кожен окремо, так і в сукупності між собою не містять жодних даних, які б поза розумним сумнівом доводили удушення обвинуваченим потерпілої шляхом удавлення руками шиї останньої, від якої настала смерть (механічна асфіксія), і, відповідно, його винуватість в умисному вбивстві ОСОБА_14 .

Згідно положень п.5 ч.1 ст.407 КПК України апеляційний суд має право скасувати вирок та закрити кримінальне провадження.

Закриття кримінального провадження судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.417 КПК України здійснюється у разі встановлення обставин, передбачених ст.284 цього кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення.

Таким чином, апеляційний суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, в силу презумпції невинуватості, закріпленої в ст.62 Конституції України, та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши всі докази, надані як стороною обвинувачення так і стороною захисту в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів того, що смерть потерпілої ОСОБА_14 настала від механічної асфіксії, тобто умисного вбивства, за що передбачена відповідальність ст.115 КК України, а тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття провадження щодо ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 284, 404-405, 407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_13 задовольнити.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2018 року, яким ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, скасувати та провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати в сумі 619, 20 грн. віднести на рахунок держави.

Речові докази: циліндровий механізм, ланцюжок, чашку, подушку, нігтьові зрізи ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 (т.2 а.с.227, 228), халат, бюстгальтер та плавки потерпілої ОСОБА_14 (т.4 а.с.27, 28), що зберігаються в камері схову СУ ГУНП в Хмельницькій області, знищити; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_15 , картку «Приватбанку», пару зимового взуття, дві пари кімнатних тапочок, які передані на зберігання потерпілому ОСОБА_15 (т.2 а.с.227, 229), залишити останньому.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4