Справа № 456/364/21
Провадження № 1-кп/456/295/2021
ВИРОК
іменем України

29 березня 2021 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Добрівляни Стрийського району Львівської області, з середньою освітою, не одруженого, пенсіонера, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, в порядку ст.89 КК України,

за ст. 126-1 КК України,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, в період часу з 21 грудня 2019 року по 20 грудня 2020 року, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняв відносно колишньої дружини ОСОБА_4 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні та призвело до психологічних страждань останньої, а також погіршило якість життя потерпілої ОСОБА_4 , а саме погіршення стану здоров`я та психоемоційне навантаження, стресова ситуація, втому та негативні переживання.

Зокрема, 21 грудня 2019 року, близько 14:45 години, ОСОБА_5 вчинив із ОСОБА_4 в квартирі за місцем їх спільного проживання сімейний конфлікт, в ході якого ображав останню нецензурними словами, словесно погрожував фізичною розправою, чинив моральний та психологічний тиск, та в подальшому був притягнутий постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.02.2020 до адміністративної відповідальності за ч.І ст.173-2 КУпАП до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 13 червня 2020 року, близько 12:30 години, ОСОБА_5 , вчинив із колишньою дружиною ОСОБА_4 , в квартирі за місцем їх спільного проживання сімейний конфлікт, в ході якого ображав останню нецензурними словами, чинив моральний та психологічний тиск, та в подальшому був притягнутий постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2020 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

В подальшому, продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 11 жовтня 2020 року, близько 15:30 години, ОСОБА_5 , вчинив із колишньою дружиною ОСОБА_4 , в квартирі за місцем їх спільного проживання сімейний конфлікт, в ході якого ображав останню нецензурними словами, чинив моральний та психологічний тиск, та в подальшому був притягнутий постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2020 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Крім того, продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, а саме систематичного вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, 20 грудня 2020 року, близько 19:30 години, ОСОБА_5 , в будинку за місцем їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив із ОСОБА_4 сімейний конфлікт, в ході якого ображав останню нецензурними словами, словесно погрожував фізичною розправою, чинив моральний та психологічний тиск, що призвело до психологічних страждань, розладів здоров`я, та погіршення якості життя потерпілої.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, а саме домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, розладів здоров`я та погіршення якості життя потерпілої особи.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, та дав показання про те, що все, що розповідає потерпіла це неправда, він тільки покидає помешкання, потерпіла одразу телефонує в поліцію. Він жодних адміністративних правопорушень не вчиняв, постанови він не оскаржував, однак має намір це зробити в майбутньому. Заперечує факт вчинення правопорушення 20.12.2020.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини за ст.126-1 КК України, винність ОСОБА_5 в кримінальному правопорушенні, вчиненому при викладених вище обставинах, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення:

показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_4 про те, що вони з обвинуваченим одружилися в 1979 році, від шлюбу у них народилося двоє дітей. В 2006 році вони розлучилися, однак проживають в одній квартирі. Обвинувачений зловживає алкогольними напоями на протязі останніх 10-12 років, постійно приходить додому напідпитку, влаштовує сварки, принижує та ображає її. Такі протизаконні дії обвинуваченого носять систематичний характер, у зв`язку з цим вона змушена була неодноразово звертатися з заявами в поліцію. В квартирі крім них проживає донька з чоловіком та двома малолітніми дітьми, які досить часто є очевидцями всіх цих подій. Квартира, в якій вони проживають отримана обвинуваченим, однак приватизована на всіх членів сім`ї. Обвинувачений щодня зловживає алкоголем і постійно створює конфлікти. Вона неодноразово викликала працівників поліції, зокрема 21.12.2019, 13.06.2020, 11.10.2020. 20.12.2020 вона дійсно писала заяву в поліцію, оскільки обвинувачений близько 19.30 год. прийшов черговий раз на підпитку, нецензурно лаявся, чіпався до неї. Після цього, вона змушена була звернутися до сімейного лікаря у зв`язку з поганим самопочуттям. Протиправна поведінка обвинуваченого продовжується і далі, незважаючи на те, що справа перебуває у провадженні суду. Він і далі пиячить, йому двічі виносили обмежувальні приписи, однак він немає де проживати;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , яка є сусідкою обвинуваченого, яка дала показання про те, що обвинувачений постійно пиячить і чіпається до потерпілої, він нецензурно лається і ці крики чути на вулиці. Потерпіла неодноразово викликала поліцію, оскільки перебуває в стресовому стані і боїться обвинуваченого. Він неодноразово виганяв її з дому, та не впускав в квартиру;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 , яка є донькою обвинуваченого, та яка підтвердила факт постійного домашнього насильства батька по відношенню до матері. Зокрема, дала показання про те, що батько щодня приходить додому п`яний, постійно кричить, нецензурно лається до матері, коли вона заступається за неї, кричить і до неї, в тому числі в присутності малолітніх онуків. Ця поведінка безпричинна, без жодного мотиву. Він постійно виганяє їх з квартири, і кричить, що це його квартира, може не впускати. У матері проблеми зі здоров`ям, постійні серцеві напади. Вона неодноразово зверталася до лікарів, постійно п`є ліки. 20.12.2020 вона була свідком подій, коли батько близько 19.30 год. знову прийшов п`яний, кричав та нецензурно лаявся. Вона в той час була вдома. Мати змушена була викликати працівників поліції. Близько тижня тому, батько по вулиці п`яний бігав з ножем, і діти боялися йти додому;

заявою ОСОБА_4 від 23.12.2020, згідно якої вона просить прийняти міри до її чоловіка ОСОБА_5 , який 20.12.2020 близько 19:30 вчинив з нею сімейну сварку, під час якої ображав її словесно, погрожував та вимагав покинути житло, чим вчинив на неї психологічне насильство;

копією постанови судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.02.2020, згідно якої ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170, 00 грн.;

копією постанови судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2020, згідно якої ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн.;

копією постанови судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2020, згідно якої ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн.;

копією довідки Комунального некомерційного підприємства Стрийської районної ради «Стрийська центральна районна лікарня» №539 від 31.12.2020, згідно якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проведено консультацію лікаря-психіатра ОСОБА_8 та призначено амбулаторне лікування;

листом начальника управління праці та соціального захисту населення Стрийської міської ради ОСОБА_9 , адресованого начальнику Стрийському ВП ГУ НП у Львівській області 29.12.2020 за вих. № 1225/01.11, згідно якого протягом 2020 року до управління праці надійшло п`ять повідомлень від Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу вчинення домашнього насильства щодо гр. ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 її колишнім чоловіком ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Дані повідомлення було скеровано до МЦСССДМ для обстеження та складено акти з`ясування обставин вчинення насильства в сім`ї, або реальної загрози його вчинення;

листом заступника начальника Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_10 , адресованого старшому слідчому СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 31.12.2020 за вих. № 13555/59/04/20, згідно якого громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 знаходиться на обліку в Стрийському ВП ГУ НП у Львівській області, як сімейний кривдник з 08.01.2020;

листом директора виконкому Стрийської міської ради Стрийського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_12 , адресованого старшому слідчому Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 04.01.2021 за вих. №1, згідно якого сім`я ОСОБА_13 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на обліку сімей, що знаходяться в складних життєвих обставинах, не перебуває. ОСОБА_14 , як потерпіла від домашнього насильства, отримала соціальні послуги: інформаційні, консультування з питань врегулювання конфліктів між колишнім подружжям. Крім цього гр. ОСОБА_15 скеровано в центр безоплатної правової допомоги;

копією виписки сімейного лікаря ОСОБА_16 із медичної карти амбулаторного хворого гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій поставлено діагноз: неврастенія по астено-депресивному типу;

зверненням ОСОБА_4 від 20.01.2021, згідно якого остання звернулась до лікаря психіатра зі скаргами на тривогу, безсоння, плакливість, поганий настрій.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження вбачається, що 24.12.2020 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України /кримінальне провадження № 0001005/.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Суд вважає показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 чіткими, логічними та такими, що прямо підтверджують обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, вказані показання є такими, що об`єктивно в цілому і з висвітленям деталей відтворюють події не в завуальованому, а максимально наближеному до реальності вигляді, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними досудовим слідством та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Письмові докази у справі підтверджують той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 є кривдником і неодноразово застосовував адміністративно каране домашнє насильство по відношенню до потерпілої, зокрема в період часу з 21 грудня 2019 року по 24 листопада 2020 року, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняв відносно колишньої дружини ОСОБА_4 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні та призвело до психологічних страждань останньої, а також погіршило якість життя потерпілої ОСОБА_4 , а саме погіршення стану здоров`я та психоемоційне навантаження, стресова ситуація, втому та негативні переживання.

Наведене зокрема стверджується постановами суддів Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.02.2020, 20.07.2020, 24.11.2020, згідно яких ОСОБА_5 притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. Обвинувачений в судовому засіданні не заперечив факту притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУаАП, вказав, що постанови суддів не оскаржував.

Суд не вважає, що притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності виключає можливість притягнення його до кримінальної відповідальності, зважаючи на наступне.

Так, у постанові Верховного Суду у справі № 583/3295/19 від 25.02.2021, суд вказав, що відповідно до принципу юридичної відповідальності «non bis in idem» особа не може бути притягнута до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Цей принцип закріплено в ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Ігор Тарасов проти України» зазначив, що ст. 4 Протоколу 7 слід розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або по суті одних і тих самих фактів (одне й те саме місце, однин і той самий час, та сама поведінка особи). Високий суд констатував порушення ст. 4 Протоколу 7 у зв`язку з притягненням особи до кримінальної відповідальності після накладення на неї адміністративного стягнення фактично за те саме діяння.

Об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства.

Словосполучення «систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства» описує діяння. Закінченим кримінальне правопорушення вважається з моменту вчинення хоча б однієї із трьох форм насильства (фізичного, психологічного чи економічного) втретє, у результаті чого настав хоча б один із вказаних в законі наслідків. При цьому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факт перших двох актів насильства. Факт документування має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, передбачена статтею 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи».

За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

У відповідності до ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Законодавче визначення домашнього насильства міститься як в міжнародних, так і національних правових актах.

Зокрема, у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

При цьому ст. 2 цього Документу наголошує, що Стамбульська конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

Таким чином, міжнародно-правова регламентація вказаного питання орієнтує, що визначальним є правова заборона будь-якої форми насильства, яка може відображатися у різних статтях КК, незалежно від родового об`єкта кримінально-правової охорони, оскільки принциповим є не сфера суспільних відносин, в яких відбувається насильство, а сам факт таких дій, які є забороненими.

На національному рівні у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьби з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII КК України доповнено ст. 126-1 КК України, згідно із якою домашнє насильство - це умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Окрім того, юридична відповідність за домашнє насильство передбачена не лише кримінальним законом, а й ст. 173-2 КУпАП, відповідно до якої домашнє насильство визначається як умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Отже, наведені аргументи переконують, що поняття «домашнє насильство» має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні змісту поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця.

Наведена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №453/225/19, провадження №51-4000км19.

Виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та практики ЄСПЛ, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, свідків, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного насильства щодо своєї дружини, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», систематично вчиняє психологічне насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_4 , з якою проживає в одному помешканні за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не вчиняв протиправних дій відносно потерпілої і вважає такі показання, як такі, що спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене. Окрім того, що всі докази це брехня, жодних допустимих чи належних доказів на спростування доказів сторони обвинувачення, обвинуваченим суду не подано.

Крім цього, суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_5 01.03.2021 подав на адресу суду письмову заяву, в якій вказав, що захист своїх інтересів здійснюватиме самостійно.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та прийшов до висновку, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України.

Вказаний висновок судом зроблений поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_5 повністю доведена в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ст.126-1 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу, або іншими частинами статті суд не вбачає.

Таким чином, суд вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, а саме домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, розладів здоров`я та погіршення якості життя потерпілої особи.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

При призначенні покарання, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 08.02.2018 у справі №522/20964/16-к, відповідно до якого визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів прав держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їхній небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, суд не вбачає.

Пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 66 КК України, суд не вбачає.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що ОСОБА_5 вчинив злочин, який згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

На переконання суду, ОСОБА_5 не усвідомив своєї протиправної поведінки та суспільної небезпечності вчиненого ним злочину.

Крім цього, суд враховує також факт відмови потерпілої ОСОБА_4 від обвинувачення, який мав місце 27.01.2017, і ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.01.2017, згідно якої кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 було закрито за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, зокрема те, що обвинувачений раніше не судимий, в порядку ст.89 КК України, однак притягався до кримінальної відповідальності, пенсіонер, на ОСОБА_17 обліку у нарколога та психіатра не знаходиться, негативну характеристику з місця проживання, згідно якої обвинувачений в стані алкогольного сп`яніння поводить себе неадекватно і агресивно; відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання. З огляду на викладене, особу винного, позицію прокурора, що просить призначити обвинуваченому покарання у виді арешту, позицію потерпілої, яка не вибачила обвинуваченому і навпаки, зазначила, що протиправна поведінка обвинуваченого продовжується, обвинуваченого, який вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та не розкаявся у вчиненому, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ст.126-1 КК України у виді арешту.
Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Процесуальні витрати за проведення експертизи відсутні.

Речові докази відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373- 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.126-1 КК України, й призначити йому покарання у виді 4 /чотирьох/ місяців арешту.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1