Ухвала

10 березня 2021 року

м. Київ
справа № 644/2061/18
провадження № 51-1218 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 8 вересня 2020 року засудив
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Харкова, зареєстрованого за адресою

АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою

АДРЕСА_2 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, раніше судимого вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за

ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, за

ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, призначено засудженому остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, менш суворого, призначеного вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2020 року та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілих: ОСОБА_6 800 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_7 1289 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_8 4230 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 січня 2018 року близько 09:30, знаходячись у роздягальні підприємства ТОВ «Іпріс-Профіль», яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Плиткова, 12, підійшов до шафи з особистими речами ОСОБА_8 , відкрив металевий замикаючий пристрій на шафі

і таємно викрав мобільний телефон «Мeizu M5 Note» вартістю 3736, 76 грн, після чого розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на суму 3736, 76.
Крім того, в період часу з 25 січня по 1 лютого 2018 року, точної дати не встановлено, до ОСОБА_5 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , прийшов знайомий ОСОБА_9 , який попросив ОСОБА_5 залишити у себе на зберігання будівельні ліса. Шляхом зловживання довірою, ОСОБА_5 заволодів майном ОСОБА_9 і в кінці березня 2018 року продав будівельні ліса, завдавши потерпілому майнової шкоди на суму 333, 60 грн.
Також, 26 березня 2018 близько 10:00, знаходячись біля будинку 89-Б по

вул. Рибалко в м. Харків, ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, відчинив капот автомобіля ВАЗ-2102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , звідки таємно викрав акумуляторну батарею фірми «Champion» 7Аh 12V, вартістю 2091 грн. Викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоду на вищевказану суму.
Окрім того, 31 березня 2018, близько 16:35, біля супермаркету «Сільпо», розташованого за адресою: м. Харків, просп. Московський, 256, ОСОБА_5 з лівого зовнішнього карману куртки своєї знайомої ОСОБА_6 , таємно викрав банківську картку «Райффайзен банк Аваль». Того ж дня ОСОБА_5 придбав товари на суму

23,62 грн та товари на суму 719,60 грн за які розрахувався банківською карткою «Райффайзен банк Аваль», що належить ОСОБА_6 , завдавши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 743, 22 грн.
Далі, 10 червня 2018 року ОСОБА_5 перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , таємно викрав з шафи електричну ланцюгову пилу марки «Протон» моделі «ПЦ-1800», вартістю 371 грн, електричну циркулярну пилу марки «Енергомаш» моделі «ЦП-50186», вартістю 753 грн, кругову шліфувальну машину марки «Енергомаш» моделі «УШМ-90125К», вартістю 536 грн. Викраденим майном ОСОБА_5 , в подальшому розпорядився на свій розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1660 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_5 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про правильність застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. Зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) ретельно не перевірив викладених у апеляційній скарзі доводів, не спростував їх та не навів переконливих і достатніх мотивів та підстав для залишення без зміни вироку суду першої інстанції. На обґрунтування своїх доводів стверджує, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком місцевого суду, належним чином не звернув уваги на ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, негативні данні про особу засудженого, не щире каяття та на інші обставини.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кримінально-правова оцінка його діянь у касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як убачається з доданої копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про особу винного, який до вчинення вищевказаних злочинів судимим не був, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, який позитивно характеризується.
За відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд визнав обставинами, що його пом`якшують: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, відсутність тяжких наслідків, вчинення злочинів вперше.
При цьому місцевий суд, взявши до уваги наведені обставини та поведінку ОСОБА_5 після вчинення кримінальних правопорушень, дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та обґрунтовано звільнив від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 злочинів, дані про його особу, надав оцінку його поведінці після вчинення злочинів, обставини, що пом`якшують покарання, повне визнання цивільних позовів до нього та відсутність претензій з боку потерпілих

ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які просили не призначати ОСОБА_5 суворе покарання і вказували на відсутність будь-яких претензій до нього, апеляційний суд обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про застосування ст. 75 КК.
Під час перегляду кримінального провадження апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні скарги прокурора, в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, спростувавши доводи щодо неправильного застосування положень ст. 75 КК, оскільки вони були враховані при призначенні покарання. Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

На переконання колегії суддів, покарання, яке призначив ОСОБА_5 місцевий суд і з яким погодився апеляційний суд, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3