Номер провадження: 11-кп/813/294/21
Номер справи місцевого суду: 495/604/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2020, яким:

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бикоза Білгород-Дністровського району Одеської області, є громадянином України, з неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-08.07.2015 Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки;

-28.08.2015 Овідіпольським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, з застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки;

засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Короткий зміст оскарженого вироку.
Оскарженим вироком ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за якою йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1.2) ч. 1 ст. 76 КК України.

Також оскарженим вироком вирішено питання щодо стягнення процесуальних витрат та щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Також оскарженим вироком засуджений ОСОБА_9 , стосовно якого вирок не оскаржений.

Оскарженим вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 13.03.2020 ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнані винними у вчиненні злочину при таких обставинах.

04.12.2019 ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за попередньою змовою, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , таємно викрали майно, що належить ОСОБА_10 сітку «рабиця» на загальну суму 962 грн. 05 коп.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 не оспорює фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України та доведеність його вини, однак стверджує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробовуванням на підставі ст.75 КК України.

Зокрема, прокурор посилається на ті обставини, що при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України суд першої інстанції належним чином не врахував тяжкість скоєного ним злочину, наявність судимостей за скоєння тяжких та корисливих злочинів, що, як наслідок, при притягненні до кримінальної відповідальності за вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2020 року за корисливий злочин, вказує на те, що ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив злочин.

Крім того, прокурор наголошує на тому, що суд першої інстанції неправильно зазначив у вироку, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочину, з огляду на те, що він добровільно не здався, викрадене у потерпілого майно було вилучено у ОСОБА_7 на вулиці, коли він намагався його збути.

За таких обставин, прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржений вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, без звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу, обвинувачений заперечував проти її задоволення.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши прокурора та обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Оскільки апеляційним судом не встановлено обставин, які дають підстави вийти за межі апеляційних вимог, а в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

1. Доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, через його надмірну м`якість, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, тобто у межах, установлених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Стверджуючи про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, через його надмірну м`якість, прокурор в апеляційній скарзі посилається на певні доводи, що стосуються фактичних обставин вчинення злочину, ступеню його тяжкості, а також особи обвинуваченого.

Разом з тим, прокурор просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, тобто таке саме покарання, яке було призначено судом першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора стосовно невідповідності призначеного обвинуваченому судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , через його надмірну м`якість.

2. Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтоване звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ці доводи заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
При цьому апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на обгрунтування рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений був судимий:
- 08.07.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки;

- 28.08.2015 року Овідіпольським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, з застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, яке відбував реально і звільнився 08.05.2018 року по відбуттю покарання.

Відповідно, обвинувачений має непогашену судимість за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, офіційно не працевлаштований, проживає без визначених джерел доходу.
Окрім того, враховуючи обставини, передбачені ст. 66 КК України, суд першої інстанції визнав пом`якшуючою покарання обвинуваченого обставиною щире каяття обвинуваченого та сприяння у розкритті злочину.

Проте, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було затримано працівниками поліції на наступний день після вчинення злочину, викрадене майно було вилучено в обвинуваченого та повернуто потерпілому вже після затримання, що дає апеляційному суду вагомі підставі вважати необґрунтованими висновки суду першої інстанції про сприяння ОСОБА_7 у розкритті злочину.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання є необгрунтованим, а рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, не відповідає вимогам закону.
Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_7 Закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до положень п.1) ч. 1 ст. 409, п. 2) ч. 1 ст. 413, п. 4) ч. 1 ст. 420 КПК України Зазначені обставини, є підставами для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині, скасування оскарженого вироку в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та ухвалення стосовно ОСОБА_7 нового вироку в цій частині.

Разом з тим, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд бере до уваги такі обставини.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України, карається арештом на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

При цьому, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, не мотивував необхідність призначення найбільш суворого виду покарання.

Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого, визнання ним вини, а також приймаючи до уваги незначну кількість та вартість викраденого майна, фактичне відшкодування завданої злочином майнової шкоди, шляхом повернення потерпілому викраденого майна, апеляційний суд вважає, що необхідним і достатнім для ОСОБА_7 буде призначення покарання у виді арешту.

Керуючись ст. ст. 370-372, 404, 407, 409, 413, 420, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Скасувати вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 13.03.2020, стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , в частині призначення покарання ОСОБА_7 .

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді арешту на строк чотири місяці.

Строк покарання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили, тобто з 13.05.2021.

В іншій частині оскаржений вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 13.03.2020, стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , залишити без змін.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримати в залі Одеського апеляційного суду та доставити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для відбування призначеного покарання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4