Постанова

Іменем України
25 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 455/1364/19

провадження № 51-4636 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000479 від 12 липня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Коломиї Івано-Франківської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 11 липня 2019 року приблизно о 17:00, перебуваючи на подвір`ї біля житлового будинку на АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, завдав потерпілому ОСОБА_8 декількох ударів кулаком, ногами та дерев`яною палицею в ділянки голови, тулуба та кінцівок, чим заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження, від якого потерпілий помер на місці події.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 липня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому стверджує, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, повною мірою не врахував ступеня тяжкості та обставин вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, а також не навів належних та достатніх мотивів застосування положень зазначеної норми кримінального закону.
Крім того, прокурор вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, залишив поза увагою факт відсутності в поведінці останнього ознак, характерних для щирого каяття, що вказує на відсутність зазначеної обставини як такої, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Також, на переконання прокурора, незаконним є й висновок місцевого суду в частині визнання обставиною, що пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчинення ОСОБА_7 злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням, що принижує честь і гідність особи, а також наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого. Так, прокурор стверджує, що така позиція суду суперечить наявним в матеріалах кримінального провадження висновкам комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, якими виключено факт перебування ОСОБА_7 у стані психологічного афекту під час вчинення злочину та не встановлено психологічних підстав для юридичного висновку про перебування обвинуваченого у стані сильного душевного хвилювання.
Разом з тим прокурор зазначає, що апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без зміни, погіршив правове становище обвинуваченого, оскільки визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю, чим порушив вимоги ст. 421 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, а рішення апеляційного суду скасувати, призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 КПК України.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.
Так, у своїй касаційній скарзі прокурор стверджує, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, повною мірою не врахував ступеня тяжкості та обставин вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, а також не навів належних та достатніх мотивів застосування положень зазначеної норми кримінального закону. При цьому прокурор також вказує і на те, що суд безпідставно визнав щире каяття та вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Однак з такими доводами касаційної скарги прокурора колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 66 КК України визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням, що принижує честь і гідність особи, а також наявністю системного характеру такого поводження з боку потерпілого.
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, з огляду на ставлення винної особи до вчиненого нею злочину означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Відповідно до вироку місцевим судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та, не оспорюючи факту завдання потерпілому ОСОБА_8 побоїв, вказав, що умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у нього не було, а ударів завдавав лише з метою заспокоїти ОСОБА_8 , оскільки останній чинив опір та не давав можливості посадити його у візок. При цьому обвинувачений також висловив щирий жаль щодо вчиненого злочину та розповів, за яких обставин та яким чином завдавав ОСОБА_8 ударів.
Заслухавши показання обвинуваченого, суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення обставини, що пом`якшує покарання, щирого каяття, яке виразилось у негативній оцінці обвинуваченим скоєного ним злочину, наданні правдивих показань та щирому висловлюванні жалю про вчинене.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій. При цьому вважає, що факт часткового визнання вини в даному конкретному випадку не може свідчити про відсутність щирого каяття, оскільки, відповідно до вироку, обвинувачений жодним чином не заперечував факту завдання потерпілому ударів, а лише спростовував наявність у його діях прямого умислу на заподіяння останньому тілесних ушкоджень. За таких обставин колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги прокурора щодо відсутності в поведінці обвинуваченого ОСОБА_7 ознак, характерних для щирого каяття.
Разом з тим доводи прокурора щодо необґрунтованості висновків місцевого суду в частині визнання обставиною, що пом`якшує покарання, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, оскільки ця обставина спростовується висновками комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, є надуманими та безпідставними. Адже, як убачається з вироку, вищевказані експертизи хоча і спростували факт наявності в обвинуваченого на момент вчинення злочину сильного душевного хвилювання як медичного критерію, однак підтвердили наявність у нього емоційного напруження, викликаного тривалою провокуючою поведінкою потерпілого, яке хоча і не дає підстав для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання, однак не виключає можливості визнання вказаної обставини такою, що пом`якшує покарання.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_7 , місцевий суд, з чим погодився і апеляційний суд, виходив із того, що обвинуваченийраніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, позитивно характеризується. Судом також враховано конкретні обставини вчинення злочину та думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, а тому підстав вважати його необґрунтованим та несправедливим через м`якість, про що прокурор вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Разом з тим порушення апеляційним судом вимог ст. 421 КПК України, про що у своїй касаційній скарзі вказує прокурор, має місце, однак в силу вимог ст. 412 КПК України Суд не вважає його істотним, тобто таким, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, оскільки з урахуванням вищезазначених даних про особу засудженого таке порушення процесуального закону в даному конкретному випадку в цілому не впливає на вид та розмір призначеного покарання і не є тією обставиною, що свідчить про необхідність скасування по суті правильного судового рішення.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення. На переконання колегії суддів, рішення суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Ураховуючи вищезазначене та те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3