Справа №949/597/21
Провадження №1-кс/949/85/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , ри секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000085 від 14.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України,

в с т а н о в и в:

Слідчий СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 , звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту із забороною розпоряджатись та використовувати майно, яке було вилучено в ході огляду 14 травня 2021 року в приміщенні колишнього кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час не встановлено кому належить дане майно та в кого перебуває у користуванні), а саме на 14 моніторів марки Dell, 4 монітори марки Acer, 1 монітор марки НР, 19 системних блоків, 10 флеш носіїв, які поміщені до спецпакету НПУ ГСУ ТN 1053105; пристрій для перевірки грошових коштів "Moniron", чековий принтер, які поміщені до спецпакету НПУ ГСУ ІNZ 3022305 та 18 дротових мишок, які поміщені до спецпакету НПУ ГСУ ІNZ 3022302.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що в провадженні ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085 від 14.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-1КК України.
Вказує на те, що до відділення поліції №1 Сарненського РВП надійшло повідомлення про те, що в м. Дубровиця по вул. Артеменка, 24, у приміщенні колишнього магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", невідомі особи здійснюють проведення азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону.
15 травня 2021 року без ухвали слідчого судді, у вказаному приміщенні було проведено огляд.
У ході проведення зазначеного огляду місця події було виявлено та вилучено речові докази у кримінальному провадженні, інші предмети та сліди, які мають значення для кримінального провадження, а саме: 14 моніторів марки Dell; 4 монітори марки Acer; 1 монітор марки НР; 19 системних блоків; 10 флеш носіїв; пристрій для перевірки грошових коштів "Moniron"; чековий принтер та 18 дротових мишок, які поміщені до спецпакету НПУ ГСУ ТN 210531.
На даний час не встановлено кому належить вказане майно.
Вказані оглянуті та вилучені речі є речовими доказами у кримінальному провадженні та мають суттєве доказове значення у кримінальному провадженні.
У клопотанні слідчий ставить питання про накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, оскільки незастосування вказаних заходів може призвести до знищення, відчуження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання без його участі, зазначивши, що клопотання підтримує повністю.
Власник вилученого майна у судове засідання не викликався, у зв`язку з відсутністю даних про нього у матеріалах клопотання, всупереч п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
З матеріалів клопотання встановлено, що 14 травня 2021 року СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області розпочато досудове розслідування за фактом проведення азартних ігор, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085.
Підставою для початку досудового розслідування та внесення відомостей до ЄРДР стало надходження до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області повідомлення про те, що невідомі особи у приміщенні колишнього магазину "Корона", що в м. Дубровиця по вул. Артеменка, 24 здійснюють проведення азартних ігор без ліцензії на проведення відповідного виду діяльності, що видається відповідно до закону.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, приходить на наступного.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Аналізуючи дане клопотання про арешт майна, вбачається, що метою застосування такого арешту є збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із знищенням та відчуженням такого майна.
Зазначене підтверджується постановою слідчого СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 14.05.2021 року про визнання та приєднання переліченого у клопотанні майна в якості речових доказів до кримінального провадження №0000085 від 14.05.2021 року.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України цього Кодексу.
Однак вищевказані вимоги слідчим дотримані не в повному обсязі.
Зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно та обґрунтування необхідності такого арешту.
У матеріалах клопотання також відсутні відомості про власника вилученого майна або ж факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майном, зважаючи на той факт, що слідчий володіє інформацією про власника нерухомого майна у якому було вилучено зазначене у клопотанні майно.
До того ж, вказаний перелік майна не містить чіткої конкретизації, ідентифікації та детального опису, що надає можливість відрізнити його від іншого аналогічного майна.
Яке саме майно виявлено та вилучено в ході проведеного огляду незрозуміло, оскільки ні протокол огляду місця події, ні постанова про визнання вилученого майна речовими доказами не конкретизує це майно, оскільки їх перелік зводиться до загальних назв, а саме: монітори (зазначена лише їх марка), дротові мишки, пристрій для перевірки грошових коштів, чековий принтер та флеш носії.
Таким чином у слідчого судді відсутня можливість належним чином з`ясувати та перевірити, яке саме майно вилучено слідчим та встановити, яке відношення вони мають до кримінального провадження та чи підпадають вони під критерії речових доказів, що передбачені ст. 98 КПК України.
Обов`язок подачі таких даних лежить саме на слідчому, який звернувся з клопотанням про арешт майна.
Окрім цього, питання вилучення, обліку та зберігання речових доказів врегульовано Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду", що затверджена спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного суду України та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 року за №51/401/649/471/23/125.
Так, відповідно до п.п. 5, 7, 11 вказаної Інструкції, факт вилучення речових доказів, документів, цінностей та іншого майна (у тому числі предметів і документів, вилучених з обігу) відображаються у протоколі слідчої дії. У протоколі перераховуються всі предмети, які вилучаються, та щодо кожного такого предмета повинні бути вказані точне найменування, кількість, міра, вага, серія і номер, інші відмінні індивідуалізуючі ознаки, а також місце, де відповідний об`єкт був виявлений.
Вилучені предмети, документи, цінності, які є речовими доказами, повинні бути оглянуті (у необхідних випадках за участі спеціаліста), детально описані в протоколі огляду. В протоколі відображаються кількісні і якісні характеристики предметів, всі інші індивідуалізуючі ознаки, які дозволяють відрізнити від подібних йому, а також ті, які зумовлюють його доказове значення.
Слідчий суддя звертає увагу, що всупереч вищевказаній процесуальній нормі та положенням Інструкції, виявлене та вилучене під час огляду майно належним чином не описане щодо кожного із предметів із зазначенням точного найменування, серії і номеру та всіх інших відмінних індивідуалізуючих ознак від подібних предметів.
Постанова слідчого про визнання вилученого майна речовими доказами лише формально вказує, що майно є речовим доказом, при цьому слідчим не зазначено за яким саме критерієм, передбаченим ст. 98 КПК України, ним зроблено такий висновок.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Однак жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно, а саме: 14 моніторів марки Dell, 4 монітори марки Acer, 1 монітор марки НР, 19 системних блоків, 10 флеш носіїв, пристрій для перевірки грошових коштів "Moniron", чековий принтер та 18 дротових мишок зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, слідчий суддя не вбачає.
Правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні, правові, економічні, соціальні та організаційні умови функціонування азартних ігор визначає Закон України "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор" від 14.07.2020 року.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор" визначено, що азартна гра це будь-яка гра, умовою участі в якій є внесення гравцем ставки, що дає право на отримання виграшу (призу), імовірність отримання і розмір якого повністю або частково залежать від випадковості, а також знань і майстерності гравця.
При цьому доказів того, що у вказаному у клопотанні приміщенні здійснювалася діяльність з проведення азартних ігор слідчим не надано, а доданий протокол допиту в якості свідка ОСОБА_5 не містить підтверджуючих даних, які б вказували на його участь в азартній грі, оскільки в його показах відсутня обов`язкова складова поняття азартної ігри, як сплата гравцем ставки.
Так, з матеріалів клопотання вбачається, що слідчим не був проведений повноцінний огляд вилученого майна з метою виявлення та фіксування наявності на ПЕОМ спеціалізованого програмного забезпечення, що надає можливість доступу до азартних ігор, а самі по собі предмети клопотання за своїми родовими ознаками є комплексом електронних інформаційних систем широкої сфери застосування. Тобто, будь-яких доказів щодо наявності вказаного програмного забезпечення на предметах клопотання слідчим не надано.
Посилання слідчого на незаконну діяльність з організації та проведення азартних ігор не створює в даному випадку правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, оскільки клопотання не містить доказів того, що особа, якій належить вилучене майно не є суб`єктом господарювання та не має відповідних, передбачених Законом України "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор" ліцензій із використанням сертифікованого відповідно до цього Закону та підключеного до Державної системи онлайн-моніторингу грального обладнання та онлайн системи організаторів азартних ігор, так як така особа не встановлена.
Водночас, ч. 3 ст. 2 Закону України "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор" передбачено, що не вважається азартною грою будь-яка гра, в якій відсутня принаймні одна з таких ознак:
1) наявність ставки;
2) можливість отримання або неотримання виграшу (призу);
3) імовірність виграшу (призу) та його розмір повністю або частково залежить від випадковості.
Отже відомості, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо виявлення факту незаконної діяльності з організації та проведення невідомими особами азартних ігор ґрунтуються на припущеннях слідчого, що є недопустимим як у відповідності но Конституції України, так і норм КПК України.
Окрім цього, слідчий суддя звертає увагу, що всупереч вимогам ст. 132 КПК України, будь-яких доказів обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, матеріали клопотання не містять, оскільки в даних матеріалах наявні лише витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, протокол огляду місця події, постанова про визнання вилученого майна речовими доказами та протокол допиту свідка, який не є інформативним та не надає будь-якої інформації, яка могла б слугувати підставою для застосування заходів кримінального провадження.
Таким чином, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.
Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Наразі надані слідчим матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні завдання арешту майна, так як не має підстав вважати, що вказане у клопотанні слідчим майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.
Таким чином, ні з клопотання, ні з матеріалів, які додані до нього, в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
На підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42 та "Кушоглу проти Болгарії", заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A № 98).
Зокрема, як у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.
Так, і у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар" для особи.
У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для власника майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема невстановленого органом досудового розслідування власника вилученого майна.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування не надано достатніх доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення та не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Окрему увагу слід звернути на те, що вилучене майно є фактично майном третіх осіб, однак, із клопотанням про арешт майна звернувся слідчий, а не прокурор, як це передбачено вимогами ст. 64-2 КПК України.
Беручи до уваги вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 9, 16, 22, 94, 98, 170 - 173, 307, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000085 від 14.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1