Житомирський апеляційний суд
Справа №272/722/19 Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач Зав`язун С. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді Зав`язуна С.М.,

суддів: Бережної С.В., Широкопояса Ю.В.,

за участю: секретаря Гонгало Н.В.,

прокурора Щербини В.Р.,

захисника Дмитренка В.В.

обвинуваченого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №272/722/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_2 , обвинуваченого ОСОБА_1 та діючого в його інтересах адвоката Дмитренка В.В. на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року, задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб до 21 серпня 2021 року включно. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб до 21 серпня 2021 року включно.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - Дмитренка В.В. про зміну запобіжного заходу ОСОБА_1 з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби - відмовлено.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував фактичними обставинами провадження та характеризуючими даними про особою обвинуваченого, доведеністю стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, відсутністю достатніх стримуючих факторів, як і підстав вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть достатніми заходами у даному кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі адвокат Дмитренко В.В. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням змінити запобіжний захід його підзахисному на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі. При цьому, наголошує, що клопотання прокурора не містить будь-яких доказів, які обґрунтовують подане клопотання, як і в порушення ч.3 ст.184 КПК України не містить жодного додатку, не містить доказів отримання копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу до обвинуваченого, крім того, в порушення ч.4 ст.184 КПК України, дане клопотання подано одне відносно двох обвинувачених. Зазначає, що зазначене клопотання подано прокурором без дотримання строків його подання, тобто пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, також, дане клопотання та матеріали до нього не надані стороні захисту за три години до початку розгляду клопотання. При цьому, зазначає, що судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора жодним чином не враховуються доводи сторони захисту. Також, зазначає, що жодний ризик у клопотанні про продовження строку тримання під вартою передбачений ст.177 КПК України прокурором не доведений. Звертає увагу, що ОСОБА_1 має місце реєстрації та проживання, не порушував режим утримання в СІЗО де має посередні характеристики, хворіє на хронічні хвороби, що підтверджується відповідними довідками. Крім того, зазначає, що останній має стійкі соціальні зв`язки, має законне джерело доходів, майновий стан його є задовільним, хоча застава у цьому провадженні не обиралась, наявність попередніх судимостей не є безумовною підставою для тримання під вартою, розмір майнової шкоди у провадженні є неконкретизованим, цивільній позов не заявлявся.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням звільнити його з під варти, застосувавши запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, зазначає, що фактично органом досудового розслідування сфабриковано справу щодо нього, докази його винності відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням звільнити його з під варти. При цьому, зазначає, що був позбавлений судом першої інстанції під час судового розгляду клопотання прокурор права на захист, оскільки судом призначено йому безоплатного захисника на цю процесуальну дію. Наголошує, що в даному випадку процесуальні ризики заявлені прокурором є надуманими. Зазначає, що вже рік відбуває покарання за те, що не вчиняв.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинувачених в підтримку своїх апеляційних вимог, думку прокурора, який просив залишити апеляційні скарги останніх без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №272/722/19, до Попільнянського районного суду Житомирської області надійшли обвинувальні акти у об`єднаному кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000100 від 09 квітня 2019 року, №0000320 від 21 листопада 2019 року, №0000033 від 05 лютого 2020 року відносно ОСОБА_2 , що обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.185 КК України та ОСОБА_1 , що обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.309 КК України. Ухвалою від 16.06.2021 судом першої інстанції у цьому провадженні призначено підготовче судове засідання.

Ухвалами Андрушівського районного суду Житомирської області року, обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

27 квітня 2021 року ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , строком на 60 днів до 25 червня 2021 року включно.

23 червня 2021 року Попільнянським районним судом Житомирської області у зазначеному кримінальному провадженні проведено підготовче судове засідання, за результатами якого постановлена оскаржувана ухвала.

При цьому, у відповідності до положень ст.315 КПК України, при вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, суд першої інстанції, в разі того, що під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Згідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Так, 23.06.2021 в підготовчому судовому засіданні Попільнянським районним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Шербини В.Р. про продовження строку тримання під вартою обвинувачених (т.4 а.п.188-190).

Клопотання прокурора було подано до суду першої інстанції 18.06.2021. (т.4 а.п.128-130) Як вважає суд апеляційної інстанції, зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, так воно подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Подача одного клопотання прокурором щодо обох обвинувачених в одному ж і тому кримінальному провадженні, не заборонена вимогами кримінального процесуального законодавства. Дане клопотання прокурора судом поставлено на обговорення всім учасникам провадження, з`ясовано думка кожного з них з відповідним мотивами під час судового розгляду 23.06.2021. Заявлені процесуальні ризики прокурором базуються на матеріалах провадження.

Таким чином, істотних порушень вимог КПК України, в цій частині не встановлено. З огляду на це апеляційні посилання захисника є безпідставними.

В цьому ж судовому засіданні (23.06.2021) судом було розглянуто й письмове клопотання адвоката Дмитренка В.В., подане в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 , про зміну запобіжного заходу останньому з тримання під вартою на домашній арешт (т.4 а.п.131-136).

Крім того, як вбачається з офіційної інформації Єдиного державного реєстру судових рішень (ЄДРСР), ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 червня 2021 року, в зв`язку з надходженням 18.06.2021 на електронну адресу суду заяви адвоката Сиротенка Є.Є. про відмову від виконання обов`язків захисника обвинуваченого ОСОБА_2 на підставі ч.4 ст.47 КПК України, з урахуванням кінцевого терміну тримання під вартою обвинуваченого та тяжкості інкримінованих злочинних діянь, було доручено Регіональному Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Житомирській області призначити останньому адвоката для здійснення його захисту за призначенням. В подальшому на виконання цієї ухвали суду першої інстанції, Регіональним Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Житомирській області було призначено для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_2 адвоката Проценка Ю.М.

При цьому, як вбачається з журналу судового засідання від 23.06.2021 (т.4 а.п.147-149), обвинуваченим ОСОБА_2 було заявлено відвід захиснику за призначенням адвокату Проценку Ю.М., мотивований тим, що адвокат не знайомий з матеріали справи, так як призначений на одну процесуальну дію.

У відповідності до офіційної інформації Єдиного державного реєстру судових рішень (ЄДРСР), ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року, в зв`язку з тим, що захисник Проценко Ю.М., призначений обвинуваченому ОСОБА_2 у кримінальній справі для проведення окремої процесуальної дії - розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначив, що ознайомлений з матеріалами, які необхідні для вирішення питання в підготовчому судовому засідання та готовий до розгляду клопотання, за відсутності підстав, передбачених ст.78 КПК України та ст.24 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», для відводу захисника, відмовлено в задоволенні заяви обвинуваченого про відвід захиснику адвокату Проценку Ю.М.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, адвокат Проценко Ю.М. приймав безпосередню участь у судовому розгляді судом першої інстанції питання про продовження міри запобіжного заходу, останньому було надано судом всі передбачені КПК України процесуальні можливості для здійснення ним належного захисту обвинуваченого. При цьому, адвокат Проценко Ю.М. підтримав фактично спільну позицію захисту з обвинуваченим, як і безпосередньо в судовому засіданні наводив доводи щодо заміни обвинуваченому міри запобіжного заходу на більш м`який, спростовував доводи прокурора, заявляв клопотання, тобто діяв в межах своїх повноважень, на думку суду апеляційної - не обмежених судом першої інстанції, по наданню правової допомоги обвинуваченому ОСОБА_2 .

Істотних порушень судом вимог КПК України що стосуються права на захист в даному випадку в результаті апеляційної перевірки виділених матеріалів провадження та оскаржуваного рішення не встановлено. Апеляційні посилання обвинуваченого ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними.

При цьому, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та доводи сторони захисту, щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинувачених.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , як аналогічні апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_2 , та можливість застосування до обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

В даному випадку, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції на даному етапі провадження (продовження застосування запобіжного заходу) не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень. З урахуванням наведеного, вирішення судом доводів захисника Дмитренка В.В., обвинувачених ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо винності останніх у вчиненому, неконкретизованого розміру майнової шкоди у провадженні, відсутності цивільного позову, є передчасним.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінальних правопорушень, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про осіб обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення можливого покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих правопорушень можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обвинувачуються, зокрема, і у вчинені тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, тобто у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років із конфіскацією майна.

При цьому, в даному випадку апеляційний суд бере до уваги і ті обставини, що відповідно до відомостей матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_1 є раніше неодноразово судимим (т.1 а.п.4-6), може продовжувати протиправну діяльність, тобто вчиняти нові кримінальні правопорушення. Також, обвинувачений ОСОБА_1 офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, є неодруженим, має на утриманні одну малолітню дитину, не проживав певний період за місцем реєстрації, тобто ступінь його соціальних зв`язків не є таким, який би утримував його за місцем реєстрації.

В свою чергу, інший обвинувачений - ОСОБА_2 є також раніше неодноразово судимим (т.1 а.п.10-12), може продовжувати протиправну діяльність, тобто вчиняти нові кримінальні правопорушення. Останній не працює, не має постійного джерела доходу, є неодруженим, не має на утриманні дітей, має виключно негативні характеристики (т.1 а.п.13), не проживав певний період за місцем реєстрації, тобто ступінь його соціальних зв`язків не є таким, що утримував би його за місцем реєстрації.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання. За таких обставин, враховуючи стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, тому висновок суду першої інстанції щодо можливості обвинувачених незаконно впливати на потерпілих та свідків у провадженні з метою зміни ними показів на користь останніх, задля уникнення кримінальної відповідальності, є встановленим.

Крім того, апеляційний суд в даному випадку, враховує всі характеризуючі дані обвинувачених ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та фактичні обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останні перебуваючи на волі мають реальну можливість незаконно вплинути на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винним, дані про їх особи, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчиняти інші правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Разом з цим, апеляційною перевіркою матеріалів провадження та за результатами судового розгляду, не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинувачених в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, у тому числі, і у вигляді домашнього арешту, на чому наголошують захисник та обвинувачені своїх апеляційних скаргах.

Судом апеляційної інстанції не встановлено належних та переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою та в ході апеляційного розгляду ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та їх захисниками не доведені, з урахуванням того, що будь-яких переконливих та відповідних доказів того, що стан здоров`я обвинувачених перешкоджає їх перебуванню в умовах СІЗО стороною захисту не надано.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що право на медичну допомогу, відносно осіб щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечується наданням відповідної медичної допомоги у медичній частині, а в разі неможливості проходження там лікування у визначених закладах охорони здоров`я, відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я з забезпеченням цілодобової охорони особи, узятої під варту, а тому необхідність амбулаторного лікування обвинуваченого ОСОБА_1 обґрунтовано не може мати вирішального значення при продовженні йому запобіжного заходу, а повинно враховуватися в сукупності з іншими обставинами.

Апеляційні посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_1 має стійкі соціальні зв`язки (наявність на утриманні дитини), має місце реєстрації та проживання, не порушував режим утримання в СІЗО, де має посередні характеристики, має законне джерело доходів та його задовільний майновий стан, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином, матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

При цьому, всі викладені захисником та обвинуваченими апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченим ОСОБА_2 і ОСОБА_1 строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційних скарг на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Дмитренка В.В., обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_1 та обвинуваченому ОСОБА_2 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 21 серпня 2021 року включно без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :