ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2021 м. Львів

Галицький районний суд міста Львова

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м.Борщів Тернопільської області, не одруженого, із середньою освітою, військовослужбовець строкової служби військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», який має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2020 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №179 солдата ОСОБА_4 , призначено на посаду водія 2 відділення спеціального призначення указаної військової частини.

Вимогами ст.ст.17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

У відповідності до вимог ст.ст. 11, 16, 49, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, ОСОБА_5 під час проходження військової служби, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а такожвиконаннягромадянамиУкраїнисвогоконституційногообов`язкущодозахистуВітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

У порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_4 з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби, самовільно залишив військову службу в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, військовослужбовець строкової військової служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах особливого періоду крім воєнного стану, 14.12.2020 (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) самовільнозалишиввійськовучастинуА2736( АДРЕСА_3 ) та без поважних причин перебував за межами розташування у казаної військової частини НОМЕР_2 до 30.12.2020, тобто до моменту повернення до військової частини.

30.12.2020 солдат ОСОБА_4 повернувся до військової частини НОМЕР_1 та продовжив проходити строкову військову службу.

Окрім цього, військовослужбовець строкової військової служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах особливого періоду крім воєнного стану, 14.01.2021 (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) повторно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та без поважних причин перебував за межами розташування у казаної військової частини НОМЕР_1 до 31.03.2021, тобто до моменту повернення до військової частини.

31.03.2021 солдат ОСОБА_4 повернувся до військової частини НОМЕР_1 та продовжив проходити строкову військову службу.

Відтак, у період з 14.12.2020 по 30.12.2020 та у період 14.01.2021 по 31.03.2021 солдат ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебував за межами вказаної військової частини приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Обвинувачений ОСОБА_4 при допиті в судовому засіданні визнав себе винуватим у пред`явлені обвинувачені у вчиненні кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.407 КК України. Розкаявся у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення. Надав покази про те, що дійсно бажаючи тимчасово ухилитися від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах особливого періоду крім воєнного стану, 14.12.2020 залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та без поважних причин перебував за межами розташування указаної військової частини НОМЕР_2 до 30.12.2020, тобто до моменту повернення до військової частини. Крім цього, 14.01.2021 повторно, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та без поважних причин перебував за межами розташування указаної військової частини НОМЕР_1 до 31.03.2021, тобто до моменту повернення до військової частини.

Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України інші докази кримінального провадження судом не досліджувались. Суд визнав недоцільним дослідження інших доказів, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні не оспорював факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України при вищезазначених обставинах, учасники судового провадження проти цього не заперечували. Фактичні обставини справи є доведеними, суд вважає їх доведеними та визнає недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин, які ніким не оспорюються. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінальних правопорушень, винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень та їх мотиви, розмір заподіяної шкоди а також інші обставини провадження, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються. Судом з`ясовано, чи правильно учасники судового провадження розуміють зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого, суд вважає, що органами досудового розслідування правильно кваліфіковані дії обвинуваченого, оскільки він вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем стровокої служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому суд виходить із загальних принципів призначення покарання, що передбачені ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, особу винного, наявність пом`якшуючих покарання обставин.

Суд враховує, що скоєне обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, відповідно до ст.12 КК України.

ОСОБА_4 раніше не судимий, посередньо характерезуєтся по місцю проходження військової служби, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває

Пом`якшуючими покарання обставинами є щире каяття та утримання неповнолітньої дитини.

Обтяжуючих покарання обставин при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України судом не встановлено.

Враховуючи тяжкість злочину, дані, які характеризують ОСОБА_4 , враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого і для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому буде справедливим та достатнім обрати йому покарання у виді позбавлення волі з можливістю застосування ст.75 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368- 371, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч.4 ст.407 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання у виді трьох років позбавлення волі, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Нагляд під час проходження військової служби покласти на командира військової частини, а у разі звільнення з військової служби на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_1