Справа № 755/8969/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дніпровського районного в суду м. Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001263 від 22 квітня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, учень 10 класу вечірній школи №3, зареєстрованого: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

законного представника ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

21 квітня 2021 року близько 18 години 30 хвилин неповнолітні ОСОБА_3 перебував за адресою: м.Київ, в районі ст.метро «Лівобережна», разом із знайомим йому неповнолітнім ОСОБА_8 та звернув увагу на чоловіка ОСОБА_5 , який стояв поруч на пішохідному переході, тримаючи в руках телефон марки «Assistant AS-601L», вартістю 1999 грн. 00 коп. у цей час у неповнолітнього ОСОБА_3 виник злочинний намір на відкрите заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, а саме мобільним телефоном, що знаходився в руках ОСОБА_5 , неповнолітні ОСОБА_3 , усвідомлюючи що його незаконні дії, направлені на заволодіння чужим майном, носить відкритий характер, підійшов до останнього та різким рухом руки вихопив мобільний телефон з рук.

Після цього, неповнолітній ОСОБА_3 разом з викраденим майном з місця вчинення злочину втік, чим завдав майнової шкоди потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму 1999 грн та в подальшому викраденим розпорядився на власний розсуд.

Будучи допитаним у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні та підтвердив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зазначені в обвинувальному акті, а саме: дату, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення. 21 квітня 2021 року близько 18 години 30 хвилин він перебував за адресою: м.Київ, в районі ст.метро «Лівобережна», разом із знайомим йому неповнолітнім ОСОБА_8 та звернув увагу на чоловіка, який стояв поруч на пішохідному переході, тримаючи в руках телефон. Він, підійшов до останнього та різким рухом руки вихопив мобільний телефон з рук та втік.

Дані обвинуваченим ОСОБА_3 показання не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості та добровільності.

Винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.186 КК України, повністю підтверджуються їх показаннями та щирим каяттям.

Відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч.3 ст.349 КПК України, роз`яснені судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи та кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, а тому суд, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та потерпілого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_3 , досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.

Крім того, винність ОСОБА_3 , який не оспорював фактичні обставини справи, у вчиненні інкримінованого йому злочину знайшла повне підтвердження під час судового розгляду.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

В вирішуючи питання про призначення ОСОБА_3 .М покарання, суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин будучи неповнолітнім, навчається, за місцем навчання характеризується задовільно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, активно сприяв в розкритті злочину, потерпілий не має до нього претензій матеріального характеру, від його дій не настало тяжких наслідків, висновки досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого, надані начальником сектору ювенальної пробації м. Києва

Обставиною, яка, відповідно до вимог ст.66 КК України, пом`якшує покарання ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які, відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 497 КПК України, якщо суд під час судового розгляду дійде висновку про можливість виправлення неповнолітнього обвинуваченого без застосування кримінального покарання, то може прийняти рішення про застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
Крім цього, системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (частини 4 і 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК), «звільнення від відбування покарання» (статті 75, 79, 104 КК), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу, слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Тобто, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до вимог ч. 2 ст. 373 КПК, суд постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині (кримінальному правопорушенні), відповідно до вимог ст. 105 КК звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

З урахуванням вищевикладеного та ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_3 .М кримінального правопорушення, обставин справи, наведених позитивних даних про особу неповнолітнього ОСОБА_3 , який вчинив нетяжкий злочин, відношення обвинуваченого до скоєного, його щире каяття, позицію прокурора, відсутність завданої шкоди, оскільки потерпілому повністю відшкодовано матеріальні збитки, враховуючи положення кримінального кодексу, якими встановлено особливості відповідальності неповнолітніх та покарання неповнолітніх, суд приходить до висновку про можливість виправлення неповнолітнього обвинуваченого без застосування кримінального покарання, та про можливість звільнення неповнолітнього ОСОБА_3 від покарання із застосуванням до нього примусових заходів виховного характеру, передбачених ч. 2 ст. 105 КК України.

Вирішуючи питання про те, який саме примусовий захід виховного характеру, перелік яких визначений ч. 2 ст.105 КК України, буде найбільш ефективним та забезпечить позитивний виховний вплив, суд з урахуванням вищезазначених позитивних даних про особу ОСОБА_3 вважає за доцільне застосувати до неповнолітнього ОСОБА_3 примусовий захід виховного характеру, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст.105 КК України у вигляді передачі неповнолітнього під нагляд матері, що є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі наведеного та, керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Бебка ОСОБА_9 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, та звільнити неповнолітнього ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 105 КК України від покарання, застосувавши до неповнолітнього примусовий захід виховного характеру, передбачений п. 3 ч. 2 ст.105 КК України у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 строком на 1 рік.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому ОСОБА_1 , його законному представнику та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1