Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

25 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 (далі прокурор) на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року у кримінальному провадженні №0000542 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 30 липня 2019 року) про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громаданина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. У решті вирок залишити без змін;

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України, обвинуваченого ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину, виконає покладені на нього, відповідно до ст.76 КК України, обов`язки.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості. Вказує, що враховані судом першої інстанції обставини для застосування ст.75 КК України є недостатніми та не зменшують його вини у вчиненому злочині. Також вказує, що суд не взяв до уваги тяжкість наслідків, які настали від вчинених злочинних дій у стані алкогольного сп`яніння.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 о 23 год. 20 хв. 29.07.19 р., у с.Тойкуті Ковельського району Волинської області, на території ТзОВ «Еко - тара», що знаходиться по вул.Шосейній, 41, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, керуючи технічно несправним автомобілем марки «ЗИЛ - 131», р.н. НОМЕР_1 , що мав несправності гальмової системи та коліс і шин, не перевірив технічний стан автомобіля та, не пересвідчившись перед початком руху, що це буде безпечним та не створить небезпеки для інших учасників руху, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував перед керованим ОСОБА_5 автомобілем.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілий ОСОБА_8 , згідно з висновком судово - медичного експерта № 140 від 29.08.19 р., отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно - мозкової травми з переломом кісток основи черепа та забоєм головного мозку, які утворились від дії тупих твердих предметів, внаслідок здавлення голови транспортом до фіксованого об`єкту, і за ступенем тяжкості стосовно живої особи, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. В момент зіткнення потерпілий ОСОБА_8 знаходився лобною ділянкою голови до травмую чого предмета в момент первинного контакту.

Смерть потерпілого ОСОБА_8 настала від відкритої черепно - мозкової травми з переломом кісток основи черепа та забоєм головного мозку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, що бере участь під час апеляційного розгляду, який повністю підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, міркування обвинуваченого та його захисника про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, дотримався у повному обсязі.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України є вірною та в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з тим, у апеляційній скарзі прокурор стверджує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням враховано обставини, що пом`якшують покарання, однак вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також судом не взято до уваги, що злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів вважає, що твердження прокурора, що обставини, які пом`якшують покарання, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та не взято до уваги, що злочин вчинено в стані алкогольного сп`ягніння, не відповідає дійсності та є необгрунтованим.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнав за можливе застосувати до обвинуваченого вимоги ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки останній: свою вину у вчиненому визнав повністю; щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Крім того, судом враховано: позицію потерпілих, які просили не позбавляти волі обвинуваченого; його молодий вік; що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, працював на час вчинення злочину та мав доход, не має утриманців, за місцем проживання та за останнім місцем навчання у ЗОШ характеризуються виключно позитивно; стан його здоров`я, те, що він є молодого віку та проживає у складі багатодітної родини, допомагаючи батькам по господарству; мав дружні стосунки з покійним потерпілим за життя останнього, вчинений ним злочин хоча і є тяжким, однак, неумисним. Також суд врахував і показання обвинуваченого, які не спростовані у судовому засіданні, що до моменту загибелі неповнолітнього потерпілого останній спільно з ним вживав спиртне, спільно з ним поїхав на роботу, де перебував тривалий час; з власної ініціативи без дозволу сів за кермо автонавантажувача. А коли останній застряг на грунтовій ділянці території, то звернувся за допомогою до нього. Він, дійсно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи водійських прав та без дозволу, не перевіривши у темноті техстан автомобіля марки «ЗИЛ», але маючи намір усунути наслідки, що настали від дій потерпілого та допомогти останньому і, разом з тим, уникнути відповідальності у випадку, коли стане відомо про те, що автовантажувачем, що знаходився на території «Еко - тара», хтось користувався, сів за кермо автомобіля марки «ЗИЛ». За кермом автомобіля, послуговуючись вказівками потерпілого про поступове наближення до автонавантажувача для за зачіпляння його металевим ланцюгом, він, не розрахувавши відстані, здійснив наїзд, що спричинив смертельний наслідок для його друга. Про скоєне дуже жалкує та вважає, що не забуде про це на протязі всього свого життя.

Згідно зі ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому колегія суддів вважає, що інститут призначення судом особі покарання за вчинений злочин та інститут звільнення особи від відбування такого покарання з випробуванням не є тотожними, закріпленими у законі України про кримінальну відповідальність інститутами, а порядок призначення особі покарання за вчинений злочин та доцільність прийняття рішення про звільнення від відбування призначеного покарання особі, здійснюється з урахуванням обставин справи та комплексу пом`якшуючих таке покарання особі обставин.

Прокурор вважає, що прийняте рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням у ході ухвалення вироку, є незаконним, оскільки суд, при прийнятті такого рішення врахував обставини, що пом`якшують покарання, однак вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи дане питання, врахував ці обставини і оцінив у їх сукупності, та дійшов вірного висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, прокурор не погоджується з позицією суду першої інстанції, про неврахування при призначенні покарання обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, однак колегія суддів, у даному випадку, позицію суду першої інстанції вважає цілком обгрунтованою з таких міркувань.

Як вбачається із матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_5 за кермо автомобіля марки «ЗИЛ» у стані алкогольного сп`яніння наміру сідати не мав та перебував на своєму робочому місці; сів за кермо цього автомобіля він з наміром виправити ситуацію з автонавантажувачем, що допустив потерпілий, проїхавши декілька метрів ( в суді встановлено, що проїхав до 10 м) на закритій території.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що в даній ситуації хоча і є обтяжуюча покарання обставина вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, однак її, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, не можна визнати такою, що впливає на призначене обвинуваченому покарання.

Також колегія суддів вважає, що прокурором ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду, жодним чином не спростовано враховані судом першої інстанції ці обставини, а також не наведено жодних переконливих тверджень, які б поставили під сумнів висновки суду щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Незрозумілим є і вимога прокурора, який в апеляційній скарзі просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, але жодним чином не обґрунтувавши свої вимоги.

Відповідно до резолютивної частини вироку, суд призначив обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі. Таке ж саме покарання просить призначити обвинуваченому і прокурор. В чому полягає, зокрема невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, прокурор ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засідання не навів.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично не погоджується з рішенням суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, та просить постановити новий вирок. За вимогами п.4 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Разом з тим, прокурор в апеляційній скарзі на вказану обставину та на положення ст..420 КПК взагалі не покликається, а ті обставини, які на думку прокурора, є підставами для постановлення нового вироку, в перелік ч.1 ст.420 КПК не входять, що позбавляє суд апеляційної інстанції прийняти законне і обґрунтоване рішення в межах апеляційної скарги прокурора.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

А тому, колегія суддів вважає, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції та рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання та для ухвалення апеляційним судом нового вироку у цій частині відсутні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції уважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_5 повністю відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, є законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування чи зміни за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року у кримінальному провадженні №0000542 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 30 липня 2019 року) про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3