Справа № 159/2176/19 Провадження №11-кп/802/247/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: в порядку КПК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року, якою заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами залишено без задоволення,

В С Т А НО В И В:

16.04.2019 року ОСОБА_7 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі - «Вінницька Державна установа виконання покарань №1» звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами залишено без задоволення.
Залишаючи заяву ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
В поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_7 вважає ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Просить ухвалу скасувати. Крім того просить скасувати вирок Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року та ухвалити новий, яким призначити йому покарання на певний строк.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали і доводи апеляційної скарги, засудженого та його захисника, які скаргу підтримав та просили її задовольнити, прокурора, який вважає скаргу безпідставною та просив її залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 467 КПК України встановлено, що суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.
Закон містить вичерпний перелік обставин, які визнаються виключними.
У відповідності до ч.3 ст.459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; встановлення міжнародною установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вини судді у вчиненні злочину або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
Системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за виключними обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки:
1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими або виключними обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;
2) вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;
3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведені заявником обставини не є виключними та навів з цього приводу свої мотиви у судовому рішенні.
Так, виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами та відповідальність за них (п. 22 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України).
Згідно положень ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах призначалось покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара, а у випадку, передбаченому пунктом "а" цієї статті - з конфіскацією майна.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачили смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.
На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України, 22 лютого 2000 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", яким, зокрема у ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) покарання у виді смертної кари замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав чинності 04 квітня 2000 року.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року визначено, що з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-111 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України (в редакції 1960 року) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання-довічним позбавленням волі. Цей проміжок обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483-111 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормо контролю за відповідністю Конституції України положень КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари. Однак, наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України (в редакції 1960 року) втратили альтернативний характер та передбачили лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Крім того, після рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, КК України (в редакції 1960 року) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-111 довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення КК України (в редакції 1960 року) зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України (в редакції 1960 року), до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не виконано.
Крім того, у пункті 4 цього Рішення зазначалось, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Як вбачається з матеріалів провадження вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року ОСОБА_7 засуджено за ст.ст.69, 93, п.п. «а», «г», «з», «і» ч.2 ст. 142, ч.3 ст. 142, ч.1 ст.222 КК України в редакції 1960 року до смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 1998 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року без зміни.
Таким чином, засудженому ОСОБА_7 судом обґрунтовано було визначено покарання у виді смертної кари, яке в подальшому було замінено ухвалою колегії у кримінальних справах Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року на довічне позбавлення волі.
Доводи ОСОБА_7 про перегляд судового рішення вироку Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року за виключними обставинами були обґрунтовано відхилені судом, оскільки наведені ним обставини, в розумінні ст. 459 КПК України, не є виключними та стосуються зворотної сили Закону в часі та пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, в тому числі, засуджених до смертної кари.
Крім того не заслуговують на увагу засудженого про постановлення вироку щодо нього незаконним складом суду.
Так пунктом 12 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України 1996 року визначено, що судді всіх судів в Україні, обрані чи призначені до дня набуття чинності цією Конституцією, продовжують здійснювати свої повноваження згідно з чинним законодавством до закінчення строку, на який вони обрані чи призначені. Судді, повноваження яких закінчилися в день набуття чинності цією Конституцією, продовжують здійснювати свої повноваження протягом одного року.
Оскільки судді Волинського обласного суду, які ухвалили вирок стосовно ОСОБА_7 , були обрані до дня набуття чинності Конституцією України, а тому здійснювали свої повноваження відповідно до вказаних вимог Конституції України то підстави стверджувати про незаконність складу колегії суддів Волинського обласного суду відсутні.
Крім того засуджений ОСОБА_7 вказує про порушення його права на захист, оскільки розгляд кримінальної справи у суді касаційної інстанції відбувся за його відсутності.
Разом з тим відповідно до вимог ст. 358 КПК України 1960 року про день розгляду справи в касаційній інстанції суд першої інстанції своєчасно повідомляє учасників судового процесу та прокурора. Крім того, касаційна інстанція не пізніш як за три дні до судового засідання повинна вивісити об`яву про час і місце розгляду справи. Неявка учасників судового процесу, яких повідомлено про день розгляду справи, не є перешкодою для її розгляду в касаційній інстанції, але суд на свій розсуд може викликати їх. Питання про участь засудженого в засіданні суду, що розглядає справу в касаційному порядку, вирішується цим судом. Засуджений, що з`явився в судове засідання, у всіх випадках допускається давати пояснення.
Враховуючи той факт, що засуджений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про час, дату та місце касаційного розгляду в касаційній скарзі не ставив перед судом касаційної інстанції питання про його обов`язкову участь у касаційному розгляді, так само не заявляв клопотань про його доставку в судове засідання, то колегія суддів вважає, що чином, доводи заяви у цій частині є надуманими та такими, що спростовуються матеріалами кримінальної справи.
Також є неспроможними посилання засудженого на те, що Посилання апелянта щодо не врахуванням судом дійсних підстав звернення засудженого до суду, а саме наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
Крім того згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004) : а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в заяві та в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини - насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у виді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, але на теперішній час в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права, тому незгода засудженого з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності в Україні механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі та не відповідність їх нормам міжнародного та національного права є безпідставними.
Також доводи апелянта стосовно того, що подальше його тримання під вартою є таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими, оскільки порушення Україною ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі лише без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання, однак чинне законодавство України надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років шляхом помилування, що відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.
Крім того, у підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що вказані в апеляційній скарзі обставини, не є виключними у розумінні ст. 459 КПК України, та не пов`язані з предметом доказування у кримінальній справі.
Враховуючи викладене, заява з доповненнями засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року та ухвали Верховного Суду України від 31 березня 1998 року за виключними обставинами задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 459 КПК України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 28 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: