Ухвала
іменем України
02 жовтня 2020 року

м. Київ
справа №476/603/19
провадження №51-4559ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

вивчивши касаційну захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду від 13 листопада 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року,
встановив:
За вироком Вознесенського міськрайонного суду від 13 листопада 2019 року
ОСОБА_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 153 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 23 квітня 2019 року близько 18:00 у приміщенні літньої кухні на території домоволодіння АДРЕСА_2 , реалізовуючи умисел, спрямований на задоволення статевої пристрасті, достовірно знаючи, що потерпіла ОСОБА_6 є неповнолітньою, вчинив насильницькі дії сексуального характеру щодо останньої, не пов`язані з проникненням у її тіло.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року вирок міськрайонного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати оспорювані вирок та ухвалу й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що викладені в судових рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. Вважає, що в порушення приписів ст. 94 КПК суд першої інстанції невірно обґрунтував свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення показаннями потерпілої ОСОБА_6 , оскільки вони носять суперечливий характер. На думку захисника, суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції, а тому вважає постановлене цим судом рішення таким, що не відповідає вимогам статей 370, 409 КПК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК, суд першої інстанції обґрунтував доказами, дослідженими в судовому засіданні, які були визнані належними, допустимими й достатніми у їх взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо останнього.
Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, незважаючи на часткове визнання ним своєї вини, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_6 з приводу обставин, за яких ОСОБА_4 вчинив 23 квітня 2019 року дії сексуального характеру відносно неї; показання свідка ОСОБА_7 , який побачив сестру в літній кухні одразу після події; свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які побачили заплакану потерпілу через деякий час на території домоволодіння ОСОБА_9 .
Ці показання потерпілої та свідків узгоджуються із даними, що містяться у протоколах: огляду предмету від 23 квітня 2019 року з відеозаписом, згідно з яким потерпіла видала працівникам поліції належні їй речі, серед яких, поміж інших, була розірвана нижня білизна; проведення слідчих експериментів від 24 квітня 2019 року за участю потерпілої та засудженого з відеозаписами, при яких потерпіла відтворила обставини сексуального насильства, вчиненого ОСОБА_4 щодо неї, а ОСОБА_4 відтворив свої дії сексуального характеру відносно потерпілої, зазначивши, що дійсно намагався вчинити сексуальне насильство стосовно ОСОБА_6 , але через її супротив відмовився від подальших дій; а також даними висновків експертів № 216 від 21 червня, № 531 від 15 липня та № 511 від 24 липня 2019 року.

Висловлена захисником у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Окрім цього, як убачається з наданих до касаційної скарги копій оспорюваних судових рішень, сторона захисту не оскаржувала в апеляційному порядку вирок, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 153 КК.

Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 409, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при прийнятті рішення.
Таким чином, зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду від 13 листопада 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3