ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2047/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Порушення правил безпеки дорожнього
руху або експлуатації транспорту особами,
які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

за участю прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Харківської області кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 5100 (п`ять тисяч сто) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк ОДИН рік.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 19654 (дев`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн. 35 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за залучення експерта на користь держави в сумі 1884 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири) грн. 12 коп.

Згідно вироку ОСОБА_7 03.10.2019 року, приблизно о 14 годині 45 хвилин, керував технічно справним автомобілем «LEXUS LX 570» р.н. НОМЕР_1 , на якому виїжджав з парковочної стоянки ТЦ «Барабашово» по вул. Ак. Павлова в районі буд. 165 у напрямку пр. Ювілейного на швидкості 10-20 км/год.

Під час руху по вказаній вулиці в районі будинку № 165, водій ОСОБА_7 , перед початком маневру вліво, проявив неуважність, не переконався в безпеці свого маневру, та під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в той час перебував пішохід ОСОБА_8 , не зменшив швидкість та не зупинився перед ним, не надавши дорогу пішоходу, чим грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїжджу частину вул. Ак. Павлова по нерегульованому пішохідному переходу з права на ліво по ходу руху автомобіля «LEXUS LX 570», р.н. НОМЕР_1 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_8 згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/733-А/19 від 14.11.2019 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого уламкового перелому правої ключиці.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилося в тому, що він керуючи технічно справним автомобілем «LEXUS LX 570» р.н. НОМЕР_1 перед початком маневру вліво, не переконався в безпеці свого маневру та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб забезпечити безпеку при проїзді пішохідного переходу, тобто не зупинив керований ним автомобіль, маючи таку можливість, щоб дати дорогу пішоходу, який перетинав проїжджу частину з права на ліво відносно руху автомобіля, чим спричинив тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості потерпілому ОСОБА_8 .

Дії водія ОСОБА_7 згідно висновку судової авто технічної експертизи № 7/1094СЕ-19 від 08.11.2019 перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками що наступили.

В апеляційних скаргах:

Потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (8500 гривень) з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк три роки.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що обвинувачений з часу дорожньо-транспортної пригоди не відшкодував йому завдану шкоду, а відтак висновок суду про наявність щирого каяття є хибним.

За таких обставин призначене обвинуваченому покарання є занадто м`яким.

Крім того, на думку автора апеляційної скарги сума стягнутої судом моральної шкоди є заниженою. Так потерпілий зазначає, що впродовж тривалого часу з дня події злочину досі відчуває його негативні наслідки. В нього і досі наявні больові відчуття та моральні страждання після ДТП.

Крім того наразі існує необхідність проведення ще одної операції, пов`язаної з вилученням металевої пластини, яку йому вставили під час минулої операції.

За таких обставин потерпілий вважає, що саме сума в 150000 гривень на відшкодування моральної шкоди буде достатньою для покриття його страждань.

До початку апеляційного розгляду потерпілим подано заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду суті змінити

Призначити йому покарання у виді штрафу та не призначити додаткове покарання.

Також просить залучити до розгляду провадження у якості цивільного відповідача ПРАТ «УПСК» (страхова компанія).

Задовольнити позовні вимоги потерпілого в межах їх доведеності та стягнути зазначену суму саме зі страхової компанії.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що автомобіль є його єдиним джерелом доходу.

Крім того зазначає, що має на утриманні мати похилого віку, яку має кожен день відвідувати і яка проживає за межами м. Харкова.

Зазначає, що не може до неї дістатись громадянським транспортом враховуючи карантинні заходи, а забрати її до себе йому не дозволяють житлові умови.

Крім того автор апеляційної скарги зазначає, що суд частково задовольняючи цивільний позов та стягуючи суми на відшкодування майнової та немайнової шкоди саме з обвинуваченого ОСОБА_7 не врахував що його цивільна відповідальність на момент вчинення злочину була застрахована.

Враховуючи що за договором страхування сума, яка підлягала відшкодуванню за шкоду заподіяну здоров`ю потерпілого складала 200000грн., а майну потерпілого 100000 грн., то сума страховки повністю покривала позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 та він мав лише звернутись до страхової компанії, але не зробив цього.

В той же час суд проігнорував його (обвинуваченого) клопотання про залучення до участі у справі страхової компанії.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого, який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора щодо часткової обґрунтованості апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження колегія суддів приходить до наступного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Названих вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував, що останній є громадянином України, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд врахував також суспільну небезпеку скоєного злочину, особу обвинуваченого, обставини, що впливають на його відповідальність.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс щире каяття у скоєному.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Сукупність наведених обставин на думку суду свідчила про те, що виправлення обвинуваченого можливе у разі призначення йому покарання у вигляді штрафу.
Також судом призначено обвинуваченому додаткове покарання.
Колегія суддів не може погодитись з доводами та вимогами апеляційної скарги обвинуваченого не призначити йому додаткове покарання.
Зокрема посилання обвинуваченого на той факт що автомобіль є єдиним джерелом його заробітку, а окрім того використовується для відвідування матері похилого віку яка проживає за межами м. Харкова колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані обставини не мають для суду вирішальне значення при призначенні покарання.
Крім того, санкція ч.1ст. 286 КК України хоча і визначає можливість призначення або не призначення додаткового покарання, проте не регламентує у яких випадках суд повинен це робити.
Таким чином вирішення зазначеного питання слід відносити до судового розсуду.
Отже, зі змісту апеляційної скарги убачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Як вже було зазначено вище покарання ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України та у розмірі, що сприятиме меті, визначеній в ст. 50 КК України.
З наведених вище підстав апеляційна скарга потерпілого щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання також визнається колегією суддів необґрунтованою.
За таких обставин вирок суду першої інстанції в частині призначенн я обвинуваченому покарання є законним та обґрунтованим та підстави для його скасування відсутні.
В той же час решта доводів апеляційних скарг як обвинуваченого такк і потерпілого стосовно вирішення цивільного позову колегія суддів вважає частково слушними, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону в ході вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 місцевим судом не дотримано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду.
З метою відшкодування цієї шкоди останній звернувся із цивільним позовом у межах кримінального провадження до обвинуваченого ОСОБА_7 .
Під час провадження в суді першої інстанції надаючи відзив на цивільний позов потерпілого, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що його цивільна відповідальність на момент вчинення злочину була застрахована про що свідчить відповідний страховий поліс № АО/ 0260945 ПРАТ «УПСК» згідно якого сума, яка підлягала б відшкодуванню за шкоду заподіяну здоров`ю потерпілого складала 200000грн., а майну потерпілого 100000 грн.

В цьому ж відзиві обвинувачений просив суд залучити до провадження названу вище страхову компанію та стягнути з неї суми вказані у цивільному позові.
Натомість , як вбачається із матеріалів провадження та оскаржуваного вироку суд першої інстанції до участі у справі в якості цивільного відповідача інших осіб окрім обвинуваченого не залучав.
На підставі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 зазначеного Закону).
Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано у ПрАТ «УПСК та був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілому шкоди виключно з ОСОБА_7 .
За таких обставин вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.
З огляду на встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону інших доводів у апеляційній скарзі стосовно меж доведеності позову колегія суддів не перевіряє.
Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого щодо вирішення судом цільного позову підлягають частковому задоволенню а вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 411, 418 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в частині скасування судового рішення і призначення нового розгляду в порядку цивільного судочинства касаційному оскарженню не підлягає.

В решті ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді