Справа № 645/7744/19
Провадження № 1-кп/645/474/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 вересня 2020 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
необережно здійснив виїзд на праве, по ходу його руху, узбіччя та допустив
наїзд на залізобетонний стовп міського електроосвітлення, чим грубо
у вигляді саден на лобі, закритої травми живота у вигляді розриву селезінки
та серози товстої кишки із внутрішньочеревним крововиливом (600 мл), а
також закритого нестабільного перелому кісток тазу у вигляді перелому
лобкових та сідничних кісток з обох боків із розривом крижово-клубового
зчленування ліворуч, уламкового перелому крила клубової кістки справа та
даху вертлюгової западини справа із вивихом правої стегнової кістки, які
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 беззаперечно визнав себе винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 286 ч.2 КК України, пояснив суду про обставини викладені вище, зазначив, що дійсно 29 жовтня 2019 року, приблизно о 01 год. 50 хв., він рухався по пр-ту Олександрівському, у м.Харкові, зі сторони пр-ту Г. Сталінграду, у напрямку б-ру Б.Хмельницького, у м.Харкові, в районі буд. 58А пр-ту Г. Сталінграду, він не ворався з керуванням і в`їхав в залізобетонний стовп міського електроосвітлення. Пасажирка ОСОБА_6 , яка знаходилася в автомобілі, отримала тілесні пошкодження.
Показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам справи, які він не заперечує. З урахуванням повного визнання вини у вчинені вищенаведеного кримінального правопорушення, а також враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, суд на підставі ст. 349 ч.3 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, вважає за доцільне обмежитись дослідженням доказів, які стосуються особи обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції. Учасникам процесу роз`яснено, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оскаржувати дані обставини в апеляційному порядку.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує
транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_6
тяжкі тілесні ушкодження.
Вину обвинуваченого ОСОБА_5 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України суд вважає доведеною.
Згідно ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд вважає щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди (як вбачається з заяви потерпілої ОСОБА_6 матеріальна та моральна шкода їй відшкодована, будь -яких претензій до ОСОБА_5 вона не має).
Обставини, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України судом не встановлені.
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого встановлено, що він в силу ст. 89 КК України раніше не засуджений (вимога УІАП ГУНП в Харківській області від 04.11.2019 року), як вбачається з повідомлення КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» від 27.11.2019 року №8181, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, згідно повідомлення КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» від 18.11.2019 року №6835, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КЗОЗ «ХМПНД №3» не звертався, за місцем проживання харктеризується посередньо (характеристика Старшого ДОП Московського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 від 19.11.2019року), офіційно працевлаштований (довідка ТОВ «Коснсульт +» від 23.12.2019 року).
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування, тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Таким чином, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який, за змістом ст. 12 КК України, є неумисним тяжким кримінальним правопорушенням, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а саме нанесення тяжких тілесних пошкоджень потерпілій., обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу обвинуваченого, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статті, яка передбачає відповідальність за вчинене, з урахуванням вимог ч.3 ст. 68 КК України, яка встановлює, що за вчинення замаху за злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку, передбаченої санкцією статті Особливої частини цього кодексу, оскільки, дані про особу обвинуваченого, унеможливлюють, на думку суду, призначити інше покарання, окрім позбавлення волі, а також з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, із звільненням обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком в порядку ст. 75 КК України, оскільки його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень можливо без ізоляції від суспільства.
Окрім того, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням покласти на засудженого ОСОБА_5 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, а також додатково обов`язок, необхідний і достатній для його виправлення, передбачений п.2 ч.3 ст. 76 КК України.
Призначення такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
У рішенні від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Росії» та в рішенні від 24 березня 2005 року «Фрізен проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи, вказав Європейський суд у рішенні від 16 жовтня 2008 року у справі «Ізмайлов проти Росії».
Цивільний позов не заявлявся.
Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ч.9 ст. 100 КПК.
Згідно вимог ч.2 п.1 ст.174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Оскільки, арешт на автомобіль накладався з метою збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні, тому зазначене свідчить про те, що у застосуванні арешту вказаного майна відпала потреба, тому арешт зазначеного майна підлягає скасуванню.
В зв`язку з тим, що провадження по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на зазначене майно, оскільки зняття вказаного обтяження не перешкоджає виконанню судового рішення в майбутньому.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 395 КПК України суд, -
Визнати ОСОБА_5 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 а від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
У зв`язку зі звільненням засудженого ОСОБА_5 а з випробуванням покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи,
Також додатково покласти на засудженого ОСОБА_5 а обов`язок, передбачений п.2 ч.3 ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок який набрав законної сили є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до приписів ч.6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя: