Справа № 570/4998/20
номер провадження 1-в/570/563/2020
У Х В А Л А
іменем України

24 грудня 2020 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника Рівненського МРВ філії

державної установи "Центр пробації" ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши подання старшого інспектора Рівненського міськрайонного відділу філії Державна установа "Центр пробації" у Рівненській області ОСОБА_4 про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку відносно засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , засудженого вироком Дарницького районного суду міста Києва 27 листопада 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком на два роки,

в с т а н о в и в:
Старший інспектор Рівненського міськрайонного відділу філії Державна установа "Центр пробації" у Рівненській області ОСОБА_4 звернулася до суду із поданням про звільнення ОСОБА_5 від покарання, призначеного вироком Дарницького районного суду міста Києва 27 листопада 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком на два роки,

В судовому засіданні представник органу пробації ОСОБА_4 підтримала подання та пояснила, що за час іспитового строку ОСОБА_5 зарекомендував себе посередньо, до адміністративної відповідальності не притягувався, обов`язки, покладені на нього судом виконував і даних щодо вчинення ним злочину під час іспитового строку, підтверджених відповідним вироком суду, немає, а тому, зважаючи на принцип презумпції невинуватості, ОСОБА_5 вважається невинуватим у вчиненні нового злочину.

Захисник в судовому засіданні підтримав думку представника органу пробації та зазначив, що наразі у кримінальному провадженні, порушеному по факту заподіяння тілесних ушкоджень його підзахисному не оголошено підозри та не винесено обвинувального вироку.

Прокурор пояснив, що за відсутності факту оголошення підозри суд не вправі брати до уваги реєстрацію у реєстрі даних про кримінальне правопорушення. Вказав, що подання підлягає задоволенню.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення подання.

Так, судом встановлено наступне. Згідно інформації Рівненського ВП ГУ НП у Рівненській області від 21.10.2020 року зазначено, що 23.09.2020 року щодо ОСОБА_5 порушено кримінальне провадження № 0001064 за ч.1 ст. 125 КК України. На даний час в даному кримінальному провадженні триває досудове слідство, проводяться необхідні слідчі дії з метою з`ясування всіх фактичних обставин, на підставі яких буде встановлено наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України та ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчинені кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені норми чинного законодавства закріплюють одну із основоположних засад кримінального судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV Про міжнародні договори України є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі Фатуллаєв проти Азербайджану зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка обвинувачується у кримінальному злочині, є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах Шагін проти України, Грабчук проти України та інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 165 КВК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Частиною 1 ст. 78 КК України передбачено, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Враховуючи, що за час іспитового строку ОСОБА_5 зарекомендував себе посередньо, до адміністративної відповідальності не притягувався, обов`язки, покладені на нього судом виконував і наразі відсутній вирок суду, який би набрав законної сили, про засудження ОСОБА_5 за злочин, вчинений ним в період іспитового строку, суд дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_5 від покарання за вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки. Окремо слід звернути увагу на положення ч. 3 ст. 78 КК України, згідно якої у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 цього Кодексу, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до якого, якщо про вчинення під час іспитового строку нового злочину стало відомо після винесення постанови про звільнення засудженого від покарання, суд, який розглядає справу за новий злочин, вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому законом порядку.

Наведене може свідчити про те, що ухвалене судом рішення про звільнення особи від покарання за попереднім вироком може позбавити суд можливості, у разі ухвалення обвинувального вироку, призначити остаточне покарання з дотриманням цих вимог закону.

В той же час, якщо суд дійде висновку про винуватість особи у вчиненні нового злочину, прокурор не позбавлений права ініціювати скасування цієї ухвали в установленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 369-372, 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Подання задовольнити.

Звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом семи днів з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_1