Справа №585/4691/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/444/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся ОСОБА_7 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та просив застосувати відносно нього ст. 82 КК України в зв`язку з фактичним відбуттям строку покарання більш ніж 3/4 частини.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_7 своїм ставленням до праці та поведінкою не довів свого виправлення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважаючи ухвалу суду незаконною, просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28.01.2020 року та ухвалити нову, якою задовольнити його клопотання про застосування відносно нього заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказує, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути для прийняття судового рішення, а саме його характеристику від 23.09.2019 року. Вказує, що на момент розгляду клопотання відбута ним частина покарання значно перевищувала межі встановлені ч.3 ст.82 КК України, а саме на 1 рік 2 місяці. Наголошує, що 1 рік 2 місяці тому адміністрація установи розглядала питання щодо застосування відносно нього ст.82 КК України у результаті чого йому було відмовлено і розгляд судом клопотання 28.01.2020 року був повторним, однак дану обставину судом не взято до уваги, хоча на думку апелянта це має істотне значення, оскільки за 1 рік 2 місяці після попереднього розгляду він був двічі заохочений адміністрацією у виді подяк та офіційного працевлаштування на виробництві установи.

Зазначає, що судом не взято до уваги його сумлінне ставлення до праці та сумлінна поведінка, що відображено в характеристиці засудженого, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та особи стосовно якої розглядається клопотання.

Також, вказує, що судом не враховано, визнання ним вини в повному обсязі, що міру покарання вважає справедливою та щиро розкаюється, виконавчих листів не має, що є доказом його виправлення, який міг суттєво вплинути на висновки суду.

На переконання апелянта, суд у своїх висновках стосовно заохочень та стягнень та загалом його поведінки дуже суперечливо обґрунтовує свої сумніви стосовно його виправлення, оскільки посилається лише на наявність стягнення дворічної давнини та не бере до уваги заохочення. Крім того, в жовтні 2017 року він був заохочений адміністрацією установи у вигляді подяки, що суперечить висновкам суду про відсутність даних про його виправлення до кінця 2017 року. Разом з тим, зазначає, що суд посилається на розгляд ухвали яка не набрала законної сили.

Вказує, що останнє накладене на нього стягнення було 07.03.2018 року, яке вже півтора роки як погашене. На його думку, судом належним чином та з достатньою повнотою не з`ясовано обставини, що характеризують об`єктивну сторону обставин, зміст діяння, наявність причинного зв`язку між діяннями і наслідками, що вказує на необ`єктивність, однобічність та поверхневість судового слідства та відсутністю належної оцінки доказів, що є важливою складовою при прийнятті судового рішення.

Крім того, щодо висновків суду першої інстанції «що ні матеріали клопотання, ні матеріали особової справи не містить даних, які б свідчили про виконання установою відбування покарання свого обов`язку в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення засудженого до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, як того вимагає ч. 3 ст. 154 КВК України», апелянт зазначає, що він за законом не несе ніякої відповідальності за невиконання установою своїх обов`язків, а суд враховуючи цю обставину як підставу для відмови у задоволенні його клопотання лише переклав відповідальність за невиконання установою своїх обов`язків на нього, що є незаконним.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Відповідно до ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Частина 3 ст. 82 КК України передбачає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. При цьому, заміна особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Відповідно до ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

За змістом зазначених положень закону, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись й в умовах відбування більш м`якого покарання.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання щодо заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання на більш м`яке, вищезазначені вимоги закону дотримано в повному обсязі.

Так, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 засуджений вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2016 року за ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 357, ст. 70 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст. 71, ч.4 ст.81 КК України, до призначеного покарання, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2014 року та призначено ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання у вигляді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю обвинуваченого. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено відраховувати з часу затримання в порядку ст. 208 КПК України - з 04.05.2016 року. Відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_7 зарахувано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з моменту взяття обвинуваченого під варту до набрання вироком законної сили.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінено. Скасовано вирок у частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст. 357 КК України і кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Виключено з вироку посилання на призначення покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч.1 ст. 70 та 72 КК України. Зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 04 травня 2016 року по 13 квітня 2017 року.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_7 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 22 жовтня 2006 року по 18 березня 2008 року, та з 09 травня по 19 листопада 2008 року.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду від 06 грудня 2019 р. було відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Державної Установи «Роменська виправна колонія № 56» та голови спостережної комісії при Роменській районні державній адміністрації Сумської області відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при вирішенні питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, всупереч доводам засудженого, враховано характеристику Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», від 23.09.2019 року. Крім іншого, судом першої інстанції надавалась оцінка довідки про наявність заохочень засудженого ОСОБА_7 , згідно якої вбачається, що останній має 3 заохочення у виді подяки, перше з яких оголошене 30.10.2017, друге - 29.12.18, і третє - 04.07.2019 року та довідки про наявність стягнень засудженого ОСОБА_7 . Відповідно до якої останній мав 6 стягнень, перше з яких накладене 20.07.2016 у виді догани, після чого 31.08.2011 карцер на 8 діб, 20.10.2016 карцер 5 діб, 11.03.2017 карцер 10 діб, 21.02.2018 р. догана, 07.03.2018 року сувора догана. В 5 випадках підставою для стягнення вказано зберігання заборонених предметів. Всі стягнення вважаються погашеними.

Вищезазначене спростовує доводи апелянта, щодо не врахування судом його характеристики від 23.09.2019 року, та посилання суду лише на наявність стягнень і відсутність заохочень в 2017 році, оскільки суд оцінив всі обставини, які можуть вплинути на рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, в тому числі вказану характеристику і довідку в цілому та дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого.

Що стосується доводів засудженого, що судом не взято до уваги, що розгляд клопотання 28.01.2020 був повторним, оскільки за 1 рік та 2 місяці після попереднього розгляду він був двічі заохочений адміністрацією у виді подяк та офіційного працевлаштування є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, відповідно до якої, судом при винесенні рішення взято до уваги і повторний розгляд клопотання про застосування відносно засудженого ст.82 КК України і наявність в нього працевлаштування та заохочень. Крім того, судом зазначено, що вищевказані ознаки також досліджувались судом при розгляді подання виправної колонії про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 , за результатами якого суд дійшов висновку про відсутність підстав для такого звільнення.

Доводи засудженого що суд посилається на розгляд ухвали яка не набрала законної сили є безпідставними, оскільки ухвала Роменського міськрайонного суду від 06 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Державної Установи «Роменська виправна колонія № 56» та голови спостережної комісії при Роменській районні державній адміністрації Сумської області відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, 14 травня 2020 року ухвалою Сумського апеляційного суду була залишено без змін, а апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення, тобто є такою що набрала законної сили.

Всупереч доводам та думці засудженого, судом при вирішенні питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким враховуються всі наявні стягнення за весь період відбування засудженим покаранням, навіть якщо вони є погашені. Через що доводи засудженого, що останнє накладене на нього стягнення було 07.03.2018 року, яке вже є погашеним не є безумовною підставою для заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Доводи апелянта, що він вину свою визнав в повному обсязі, міру покарання вважає справедливою та щиро розкаюється у вчиненому та не має виконавчих листів, не є підставою, яка є достатньою для суду при вирішенні питання про заміну ОСОБА_7 невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`який.

Що стосується доводів ОСОБА_7 що суд при винесенні оскаржуваного рішення врахувавши підставу, «що ні матеріали клопотання, ні матеріали особової справи не містить даних, які б свідчили про виконання установою відбування покарання свого обов`язку в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення засудженого до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, як того вимагає ч. 3 ст. 154 КВК України», лише переклав відповідальність за невиконання установою своїх обов`язків на нього, то колегія суддів не може вважати їх обґрунтованими, оскільки суд при винесенні оскаржуваної ухвали, врахував не лише вказану підставу, а проаналізував в цілому всі обставини, які можуть вплинути на рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та дійшов до правильного висновку відмовивши останньому в задоволенні клопотання.

Інших достатніх даних на підтвердження факту свого виправлення засуджений ОСОБА_7 не навів ні в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом для її зміни або скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4