Ухвала

Іменем України
17 серпня 2020 року
м. Київ
Справа № 311/2394/19
Провадження № 51-3761 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргупрокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2020 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Забрідки Новосанжарського району Полтавської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 липня 2007 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ст. 304, ч. 3 ст. 187 КК України. На підставі статей 70, 69 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 26 березня 2013 року по відбуттю строку покарання;
2) вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 11 червня 2014 року за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 29 серпня 2016 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 18 днів;
3) вироком Великобурлукського районного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, звільненого 28 вересня 2018 року по відбуттю строку покарання;
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного ОСОБА_4 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.

Вирішено питання судових витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 30 травня 2019 року, о 18 год, знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , діючи повторно, таємно, викрав велосипед марки «Аист», що належав потерпілій ОСОБА_5 , чим заподіяв останній матеріальну шкоду на суму 1449 грн.
У касаційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду апеляційної інстанції щодо засудженого ОСОБА_4 незаконною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Обґрунтовуючи вимоги скарги прокурор вважає, що апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином її доводів про те, що обраний судом першої інстанції розмір покарання ОСОБА_4 не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню нових злочинів з огляду на наявні в справі дані про особу останнього.
Перевіривши доводи касаційної скарги прокурора та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

З огляду на положення статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог статей 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як злочин середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, те, що ОСОБА_4 не працює, не має зареєстрованого місця проживання, не одружений, за місцем тимчасового проживання характеризується незадовільно, на диспансерному обліку у лікаря -психіатра чи нарколога не перебуває.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання в касаційній скарзі є аналогічними за своїм змістом наведеним доводам в апеляційній скарзі та були перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, суд проаналізував зазначені доводи в скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Колегія суддів погоджується із наведеними у ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.

На думку колегії суддів касаційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання та його розмір є обґрунтованим, законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Доводи, які б спростовували висновки районного та апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, прокурором у касаційній скарзі не наведено.
Суд касаційної інстанції, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія судів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3