Справа № 204/7055/20
Провадження № 1-в/204/35/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , лікуючого лікаря ОСОБА_7 , особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2014 року, відносно ОСОБА_3 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 973 від 05 жовтня 2020 року, зазначено про те, що клінічну картину захворювання зумовлюють розлади емоційної сфери у вигляді емоційної нестійкості, неадекватності, напруженості, дратівливості на фоні зниженого настрою, які під впливом лікування з серпня 2020 року стали менш вираженими за інтенсивністю проявів. Не розуміє хронічного характеру наявного у нього психічного захворювання, оцінює свій стан здоров`я залежно від терміну перебування на лікуванні. Абсолютно не критичний до хворобливої симптоматики минулого, описаної в медичній документації, що супроводжувалась неадекватною поведінкою, агресивними діями на адресу оточуючих та аутоагресивними тенденціями. Продовжує категорично заперечувати, що саме його дії призвели до смерті потерпілої. Негативно ставиться до призначеного лікування, не усвідомлює його необхідності. Викладене свідчить про те, що хворий продовжує зумовлювати особливу небезпеку для оточуючих. За своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала висновок лікарів-психіатрів та просила заяву задовольнити. При цьому зазначила, що у висновку комісії лікарів - психіатрів докладно викладені факти щодо особливої небезпеки пацієнта для оточуючих. Висновок комісії лікарів-психіатрів складається на підставі Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 31 серпня 2017 року за № 992. Визначення пасивного та активного типу суспільної небезпеки було визначено в Наказі Міністерства охорони здоров`я України за № 397, однак вказаний наказ втратив чинність. При розгляді кожного випадку комісія лікарів-психіатрів оцінює психічний стан пацієнта, поведінку пацієнта на протязі шести місяців, відношення до лікування та скоєного суспільно-небезпечного діяння, а також налаштованість пацієнта на продовження прийому лікування. Інколи комісією лікарів-психіатрів враховуються критерії Наказу Міністерства охорони здоров`я України за № 397, а саме визначення типу суспільної небезпеки. Також комісією лікарів-психіатрів береться до уваги під час складання висновків наукова база, література, яка рекомендована МОЗ України, а також наукові праці. Крім того, лікарі, які входять до складу комісії мають відповідний фах, досвід роботи. Комісія лікарів-психіатрів під час складання висновку опирається на записи, які маються в медичній карті, анамнез та інше. Беруться до уваги записи, які містяться в медичній карті стаціонарного хворого, анамнезу, крім того до уваги береться і дані патопсихологічного дослідження, співвідношення пацієнта з іншими хворими та медичним персоналом. Оцінюється все, що зазначено в медичній карті стаціонарного хворого. Психолог не приймає участь в комісії. Перед комісією всі пацієнти проходять дослідження у психолога, у висновку про це вказано. В зв`язку з чим просила задовольнити заяву та продовжити дію примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_3 .
В судовому засіданні лікар - психіатр ОСОБА_7 суду пояснив, що на теперішній час у пацієнта спостерігається зниження емоційних розладів. У висновку комісії лікарів за 2017 рік у пацієнта «в психічному стані спостерігались розлади емоційно-вольової сфери з емоційною неадекватністю, нестійкістю, дратівливістю, злостивістю на тлі зниженого фону настрою. В липні 2017 року виявляв емоційні психопатоподібні форми реагування з агресивною налаштованістю на адресу персонала відділення, негативним відношенням до призначеного лікування. Не усвідомлює хворобливості переживань минулого. Заперечує свою причетність до смерті потерпілої, продовжує звинувачувати в її смерті оточуючих. Критичні здібності хворого не сформовані, не усвідомлює власний поточний хворобливий стан. Демонструє негативне ставлення до призначеного лікування, яке вимагає відмінити. Під час введення ін`єкцій погрожував медичному персоналу, говорив «Лікарі садисти». Востаннє пацієнта було оглянуто 09 квітня 2020 року, відповідно до висновку «в психічному стані пацієнта зберігаються порушення емоційно-вольової сфери у вигляді подразливості, напруженості, спалахливості, неадекватності. Скоєне правопорушення продовжує заперечувати. Категорично не погоджується із наявністю у себе психічного захворювання, негативістичний до призначеного лікування». З серпня 2020 року стали менш вираженими за інтенсивністю проявів. Якщо аналізувати даного пацієнта, то він двадцять разів перебував на лікуванні в психіатричних лікарнях до вчинення суспільно-небезпечного діяння, на підставі чого попав в дану лікарню. Неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а саме: в 1999 року за ч. 2 ст. 215 КК України; в 2001 році (коли пацієнт вперше підрізав свого батька) за ст. 94 КК України в зв`язку з чим йому було призначено примусові заходи медичного характеру зі звичайним наглядом. Вдруге призначались в 2008 році, коли побив сусіда, за ст. 122 КК України, однак призначені заходи були вже з посиленим наглядом. Пізніше в 2014 році вчинив вбивство матері в зв`язку з чим і був поміщений до психіатричної лікарні з суворим наглядом. Результати лікування вже є. З щоденникових записів за останні шість місяців, які наявні в медичній документації, вбачається, що «за спостереженнями медичного персоналу лікарняний режим не порушував. В спілкуванні з лікуючим лікарем намагається себе представити з позитивного боку. Скоєне заперечує, загибель матері пояснює з інших причин. Вважає себе психічно здоровим. Не розуміє необхідності лікування». З запису від 16 серпня 2020 року «Розлади емоційно-вольової сфери почали зменшуватись за частотою виникнення та інших проявів. Суб`єкт відмічав покращення свого психічного стану. Не усвідомлював наявності у себе психічного захворювання, що носить хронічний характер, та не розуміє необхідності лікування». Те, що відмічалось з серпня 2020 року відповідає дійсності. З 21 вересня 2020 року проводилось патопсихологічне дослідження. При огляді заперечував причетність до скоєного суспільно-небезпечного діяння, виправдовує себе «я її декілька разів лише трошки вдарив, бо від неї був неприємний запах, а вона не захотіла митись, … залишав її живою на міліцію, може злякалась їх, а від чого вона ще могла вмерти?». Не розуміє хронічного характеру наявного у нього психічного захворювання, абсолютно не критичний до хворобливої симптоматики, кататонічних включень на фоні депресивного афекту, що супроводжувались неадекватною поведінкою, агресивними діями на адресу оточуючих та аутоагресивними тенденціями. Пацієнт постійно говорить, що лікуватись йому не потрібно. В закладі лікування проходять примусово. Пацієнт постійно відмовляється від лікування, однак він вимушений його приймати. Якщо хтось з пацієнтів відмовиться приймати лікування в формі ін`єкцій то викликається служба охорони, яка допомагає пацієнту при введенні препарату. В даному випадку у ОСОБА_3 за призначенням не призначене лікування в формі ін`єкцій, в нього призначене лікування в формі пігулок, пацієнт приймає їх, однак при цьому він дуже не задоволений цим. ОСОБА_3 постійно говорить «Я здорова людина, мені їх приймати не потрібно», він вимушений їх приймати. В разі відмови ОСОБА_3 від прийому лікування в формі пігулок, його буде переведено на лікування в формі ін`єкцій. В зв`язку з чим вважав за можливим продовжити застосування примусових заходів медичного характеру.
Особа, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру - ОСОБА_3 , в судовому засіданні пояснив, що в нього за весь час лікування не було агресії. Все, що зазначено у висновку є, в більшій частині, неправдою. Може й був хворою людиною, однак вже вилікувався, оскільки вже шість років лікується. Він не відмовляється від лікування, поправив здоров`я, одужав вже. Він є людиною, яка може самостійно контролювати свою поведінку та відповідати за свої дії. Якщо йому пом`якшать режим лікування, то він погодиться лікуватись. Якщо буде пом`якшено режим лікування, то він зможе бачитись зі своїм батьком та іншими родичами. Він з ними зможе частіше бачитись. Пігулки, які йому надають може й допомагають йому, однак точно він не знає. В психіатричних лікарнях він проходив лікування двадцять разів. Вчинив три суспільно-небезпечні діяння. І кожного разу після вчинення він проходив лікування в психіатричних лікарнях, після чого йому ставало краще. В даному випадку йому просто не пощастило. Він не сильно вдарив свою матір, однак не знає, що трапилось. З його боку нічого такого не було, щоб могло призвести до смерті матері. Дійсно він трохи винен, як трохи винна і його мати. Мати винна в тому, що не хотіла вставати при поліції, просто лягла і все. Якщо б вона встала, то все було б добре. Після того, коли його виписували з лікарень, він приймав ліки. Щодо підпалу свого будинку, пояснює, що цього він не робив. Він не знає чому його забирала поліція та відвозила на лікування, він був здоровою людиною. Просив відмовити в задоволенні заяви.
Адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просив в задоволенні заяви про продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 відмовити.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні просив продовжити застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 оскільки на теперішній час не усунені фактори суспільної небезпеки ОСОБА_3 для оточуючих.
Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд виходить з наступного.
Пояснення, надані ОСОБА_3 в судовому засіданні в повній мірі узгоджуються з поясненнями наданими лікуючим лікарем в судовому засіданні та висновком комісії лікарів-психіатрів, згідно якого, за міжкомісійний період був напруженим, дратівливим, емоційно неадекватним. Лікаря перебиває, бубонить собі під ніс, часто тре руки. Омани сприйняття заперечує, поведінкою їх не виявляє. Маячних ідей не висловлює. Заперечує свою агресивну поведінку в минулому, неодноразові госпіталізації до психіатричної лікарні пояснює бажанням оточуючих. Повідомляє: «там все написано в паперах, але багато там неправди…». Мислення різнопланове, нецілеспрямоване. Судження вітіюваті. Стосовно скоєного виправдовує себе, повідомляє: «я її декілька разів лише трошки вдарив, бо від неї був неприємний запах, а вона не хотіла митись,… залишав її живою на міліцію, може злякалась їх, а від чого ще вона могла вмерти?». Не розуміє хронічного характеру наявного у нього психічного захворювання, абсолютно не критичний до хворобливої симптоматики минулого, описаної в медичній документації (галюцинаторної та маячної симптоматики, кататонічних включень на фоні депресивного афекту, що супроводжувались неадекватною поведінкою, агресивними діями на адресу оточуючих та аутоагресивними тенденціями). З роздратуванням каже: «та що там було, та нічого такого страшного не було, чого мене було постійно в лікарню класти, я ж здорова людина?», доводи лікаря не слухає. Негативно налаштований до призначеного лікування, не розуміє його необхідності, впевнений, що «зараз абсолютно здоровий», вимагав його відміни: «від лікування вашого стає не по собі, злий якийсь стаю…. якби їх відмінили, то стало б краще…». Доводи лікаря з приводу анамнестичних відомостей, даних клінічного спостереження, що свідчать про наявність у нього психічного захворювання категорично не сприймав, дратувався, підвищував тон розмови, перебивав та не слухав. Продовжував категорично заперечувати, що саме його дії стали причиною смерті потерпілої, заявляв: «я маму тільки трошки вдарив, залишив живою на міліцію, вона певно їх злякалась і померла», «взагалі раніше міліція, де не побачить мене, одразу везла в «псіхушку», казали «приїхали-значить поїхали», таке бувало разів 10…». Дратувався при намаганні лікаря пояснити йому причини смерті матері.
Крім того,в судовому засіданні ОСОБА_3 порушував порядок, на вимоги головуючого не реагував, у зв`язку з чим неодноразово отримував зауваження.
Згідно ч.1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною 5 ст. 94 КК України передбачено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Частиною 2 ст. 95 КК України передбачено, що особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
Суд зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_3 вказував на те, що він вже протягом шести років проходить лікування і вважає що за цей час він вилікувався, однак якщо його буде переведено на інший режим лікування то він не буде заперечувати проти продовження лікування. Що підтверджує висновок комісії лікарів - психіатрів в частині нерозуміння свого хворобливого стану та бажанням лише переводу на більш пом`якшені умови лікування, а не продовження лікування. Крім того, відсутність у ОСОБА_3 розуміння наявності у себе захворювання та усвідомлення вчинення суспільно небезпечного діяння, безумовно свідчить про наявність ризику повторного вчинення злочину.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Гюльфуччі проти Франції» (заява № 31038/12) зазначив, що особа не може бути позбавлена його або її свободи на підставі психічного розладу, окрім випадків, коли було достовірно продемонстровано, що він або вона мали психічні розлади, а психічний розлад був такого типу або рівня, який забезпечує примусове ув`язнення, а продовження ув`язнення не виходить за межі продовження існування розладу.
Встановлені в судовому засіданні обставини, досліджені матеріали особової справи, пояснення представника установи, лікаря - психіатра в їх сукупності в повній мірі підтверджують висновок комісії лікарів-психіатрів № 973 від 05 жовтня 2020 року та існування особливої небезпеки ОСОБА_3 для оточуючих, що обумовлює необхідність лікування в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Що стосується доводів адвоката про відмову в задоволенні заяви та закриття провадження по ній, то суд зазначає наступне.
Суд не може встановлювати обмеженого строку для медичного лікування особи, оскільки останній продовжував би становити соціальну небезпеку до його остаточного одужання. Більше того, проводилися регулярні (двічі на рік) перевірки стану його здоров`я. При цьому, тривалість примусового лікування ОСОБА_3 виправдовувається необхідністю захисту, як суспільства, так й інтересів самого ОСОБА_3 .
Виважене чи умисне застосування убійної сили державними уповноваженими, а також позитивний обов`язок держави захищати право на життя, або введення ефективних положень кримінального закону з метою не допустити вчинення правопорушень чи злочинів, включаючи і фізичну недоторканність людей. Також це може означати, що за певних, чітко визначених обставин, позитивний обов`язок, покладений на державні органи, може виражатися у практичному застосуванні превентивних заходів з метою захисту особи, життя якої перебуває під загрозою з боку кримінальних дій іншої особи, а також можливе регулювання ситуації, що потребує затримання душевнохворої особи, яка виявляє симптоми перебування під загрозою вчинення самогубства (див. Keenan v. the Unated Kingdom).
Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги зазначений висновок комісії лікарів-психіатрів, суд вважає, що заява представника закладу про продовження застосування примусових заходів медичного характеру підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить небезпеку для суспільства і потребує тримання та відповідного лікування в умовах закладу з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Продовжити застосування примусового заходу медичного характеру, призначеного ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2014 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1