ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 212/8470/19
Провадження № 1-кп/210/667/20

"22" вересня 2020 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі колегії суддів:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

обвинувачених: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ,

ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ,

ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 ,

ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 ,

ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,

ОСОБА_38 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Кривого Рогу матеріали об`єднаного кримінального провадження за обвинувальними актами щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_38 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_21 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.313 КК України, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, та питання про доцільність тримання під вартою ОСОБА_39 , -

ВСТАНОВИЛА:
У провадження Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувають матеріали об`єднаного кримінального провадження за обвинувальними актами щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_38 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_21 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.313 КК України, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою колегії суддів Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного ОСОБА_40 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 28 вересня 2020 року.
Колегією суддів перед учасниками кримінального провадження поставлене питання щодо доцільності тримання під вартою ОСОБА_38 , оскільки, строк дії такого заходу закінчується 28.09.2020 року.

У зв`язку з чим, прокурор у судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_41 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки, ризики які існували на момент обрання вказаного запобіжного заходу не відпали. Крім того, прокурор зауважив на тому, що обвинувачений ОСОБА_42 під час досудового розслідування перебував у міжнародному розшуку та виявлений був у Польші, де останнього і було затримано.

Крім того, через канцелярію суду від захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_43 надійшло клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_42 із взяття під варту на домашній арешт. Своє клопотання адвокат ОСОБА_43 обґрунтовує тим, що відсутні докази об`єктивного існування хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КК України. Крім того, просила суд, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, врахувати те, що інші обвинувачені по справі які знаходяться на свободі ніяким чином не перешкоджають правосуддю, та не має законних і підтверджених підстав вважати, що такі ризики є. Також захисником зазначено, що стосовно її підзахисного ОСОБА_42 , не винесено обвинувального вироку, він є раніше не судимою особою, та жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності. Також захисником зазначено, що якщо її підзахисний ОСОБА_42 буде знаходитися на свободі матиме змогу працювати на підприємстві, яке надає місце для працевлаштування.
Обвинувачений ОСОБА_42 та його захисник адвокат ОСОБА_8 (кожен окремо), заперечували щодо про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підтримали клопотання адвоката ОСОБА_43 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому та просили суд змінити його на домашній арешт.

Обвинувачені ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_44 , ОСОБА_31 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_37 та їх захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 (кожен окремо), просили суд задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_38 та його захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Колегія суддів, вислухавши доводи учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.183 ч.1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Під час вирішення питання про доцільність продовження обвинуваченому строку дії міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування (рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії»(п. 60).

Європейський суд з прав людини у справі «Сергій Волосюк проти України» зазначив, що зі спливом певного часу тяжкість злочину, в якому особа підозрюється чи обвинувачується, як єдина підстава тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може бути достатньою.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому, при вирішенні питання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_42 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст. 307 КК України, за які законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а також особу обвинуваченого, а саме те, що останній має цивільну дружину, спільного сина, має постійне місце проживання.

Крім того, колегією суддів враховується та обставина, що ОСОБА_42 з 20.05.2019 року перебував у міжнародному розшуку та був затриманий 22.09.2019 року за межами кордону України, а саме, у Польщі, що вказує на наявність ризику про переховування від суду, з метою уникнення відповідальності.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 22.09.2020 року наявність заявлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які посилається прокурор, не зменшилась, що не дає достатніх правових підстав суду для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Аналізуючи вказаний ризик в контексті практики Європейського суду із захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиев проти Молдови).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_43 , викладені у клопотанні та доводи обвинуваченого ОСОБА_42 , є необґрунтованими, а тому, клопотання про зміну останньому запобіжного заходу на більш м`який, задоволенню не підлягає.
Інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При цьому, колегія суддів враховує, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Крім того, при вирішенні питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_42 , судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії», згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.
З урахуванням встановлених обставин колегія суддів вважає, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує двох місяців, тобто до 19 листопада 2020 року.
Керуючись ст.ст. 177, 183, 199, 291, 370, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_40 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місці, тобто до 19 листопада 2020 року включно.

Копію ухвали направити до ДПтСУ Криворізька установа виконання покарань УДПтСУ у Дніпропетровській області №3, для виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по справі.
Повний текст ухвали складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3