Справа № 307/1141/17
Провадження № 11-кп/4808/343/20
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000384 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Тересва та мешканця АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання п`ять років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання, як основного, так і додаткового, у виді позбавлення волі на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі акту амністії.

Міру запобіжного заходу щодо засудженого ОСОБА_8 , після набрання вироку законної сили, у вигляді застави у розмірі 80 000 грн. ухвалено повернути заставодавцю ОСОБА_13 .

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_8 та ТДВ СТ Домінанта матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 23.03.2016 р. близько 21 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «SEAT INCA», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі сполученням Мукачеве-Рогатин-Львів в с. Нижня Апша, по вул. Борканюка в напрямку с. Грушово, грубо порушуючи вимоги пунктів 1.2, 1.5, 11.2, 11.3, 12.3 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «перешкода для руху», ПДР України, якими передбачено:

п. 1.10 «перешкода для руху» - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу;

п. 1.2 - в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів;

п. 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 11.2 - на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом;

п. 11.3 - на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

п. 12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди,

маючи технічну можливість попередити зіткнення з попутним автомобілем марки «Богдан 211010», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 шляхом гальмування, застосував невиправданий маневр виїзду на зустрічну смугу руху, по якій в цей момент рухався зустрічний автомобіль марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_15 , де в подальшому відбулося зіткнення між вищевказаними автомобілями, в результаті якого водій автомобіля марки ВАЗ 2107 ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота з розривом селезінки та внутрішньочеревною кровотечею, осколочного перелому кульшового суглобу з вивихом лівого стегна, травматичного виділення 6-ти зубів нижньої щелепи, забійної-рваної рани нижньої губи, садин лівого ліктьового суглобу та лівої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 255 від 11.04.2016 р. відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент їх спричинення, а пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2107» ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого багатоуламкового перелому нижньої третини епіфіза, дистального метаепіфіза та суглобової поверхні лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків, наявністю забійно-рваної рани попередньо-зовнішній поверхні стегна на місці проекції перелому, забою грудної клітки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 181 від 03.04.2017 р. відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент їх спричинення.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали апеляційні скарги.

Потерпілий ОСОБА_11 просив скасувати вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2019 року відносно ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, яким позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволити повністю та стягнути з ОСОБА_8 52988,05 грн. матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, 171762,26 грн. за придбання ліків та імплантатів, 100000 грн. моральної шкоди, завданої його здоров`ю та 2200 грн. судових витрат, а всього 326950,31 грн.

Зокрема вказує, що внаслідок порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, він отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення і на своє лікування він затратив 171762,26 грн., які ОСОБА_8 не відшкодував, а втік з місця свого проживання і був оголошений в розшук та арештований.

Зазначає, що під час судового розгляду, він звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_8 про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди. Оскільки ОСОБА_8 буз застрахований в ТДВ СТ «Домінанта», захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про залучення в дане кримінальне провадження вказаної страхової компанії. Він, будучи переконаний суддею в тому, що при залученні страхової компанії, так швидше отримає грошові кошти на лікування, уточнив свою позовну заяву та співвідповідачем вказав страхову компанію. Після залучення як відповідача СТ «Домінанта», він та його представник надали представнику страхової компанії ОСОБА_16 заяву з додатками. Вказані документи були направлені й судом до ТДВ СТ «Домінанта» в м. Київ, вул. Саксаганського, буд 119, офіс 27. Представник страхової компанії в судове засідання не з`явився та надав суду своє заперечення на позов, в якому зазначив, що ні потерпілий, ні водій ОСОБА_8 не повідомили страхову компанію про ДТП. Вказане твердження страхової компанії потерпілий вважає неправдою, оскільки і ОСОБА_8 повідомляв представника ТДВ СТ «Домінанта» в м. Тячеві про факт ДТП, і він надавав представнику страхової ОСОБА_16 позовну заяву з додатками, де вказано про цей страховий випадок. Разом з тим, зазначена обставина не була з`ясована судом під час розгляду провадження, не було допитано представника страхової компанії. Крім того, в запереченні на позов представник страхової компанії зазначив про те, що потерпілий не надав для огляду транспортний засіб, а тому вони не згідні зі звітом №77/66, оскільки в ньому не підтверджена вартість відновлювального ремонту та розмір завданих збитків. Однак, під час розгляду провадження, страховик вже будучи повідомлений про страховий випадок та знаючи, що його автомобіль знаходиться на штрафмайданчику Тячівського відділу поліції, так і не з`явився для його огляду та визначення вартості спричиненої шкоди. Вважає, що суд грубо порушив його права як потерпілого та став на захист страхової компанії та ОСОБА_8 . Стверджує, що всі чеки про придбання ним ліків він зберіг та надав до позовної заяви, проте суд безпідставно у вироку вказав, що він не надав фіскальні чеки з датами їх отримання та рекомендованих листів від лікарні щодо рекомендованого йому лікування. Вказує, що не міг думати про реквізити чеків, оскільки внаслідок ДТП був прикований до ліжка більше півроку і тільки його батьки піклувались про його здоров`я, купляли за власні кошти йому ліки, які виписували лікарі.

Потерпілий ОСОБА_12 просив скасувати вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2019 року відносно ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, яким позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 123366,86 грн. задоволити повністю та відмовити в застосуванні відносно винного акту амністії в частині не позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами.

Вказує, що внаслідок порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, він отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, а тому, в порядку ст. 128 КПК України, заявив цивільний позов до ОСОБА_8 . Але до сьогоднішнього часу ОСОБА_8 не відшкодував йому ні матеріальної, ні моральної шкоди. Зокрема, за весь період лікування на ліки та імплантати для стегнової кістки він витратив власні грошові кошти на загальну суму 21366,86 грн., що підтверджується фіскальними чеками та накладною №016-115 від 30.03.2016 року. Крім того, діями ОСОБА_8 йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю від спричинених йому тяжких тілесних ушкоджень, а також його непокоять постійні неврози, які проявляються тривогою, страхом за стан його здоров`я та нездатністю в повній мірі зосередитись на основних питаннях його життя. Він змушений постійно приймати ліки для покращення свого здоров`я, яке погіршилось внаслідок ДТП. Також, він поніс витрати на адвоката за надання ним правової допомоги на суму 2000 грн., що підтверджується квитанцією №21/16 від 01.04.2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_12 аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_11 .

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а вирок суду залишити без змін;

- представник потерпілих адвокат ОСОБА_10 підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, просив вирок суду залишити без змін.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, однак подали заяву про те, що не заперечують проти розгляду апеляційних скарг без їхньої участі та просять повністю задоволити їхні цивільні позови.

Представник ТДВ «СТ «Домінанта» в судове засідання апеляційної інстанції повторно не з`явився. Адресовані страховій компанії повідомлення про час та місце апеляційного розгляду даного провадження повертаються без вручення, за закінченням терміну зберігання. Зважаючи на те, що дане провадження перебуває в Івано-Франківському апеляційному суді з липня 2020 року і судові засідання неодноразово відкладалися через неявку сторін провадження, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного розгляду за відсутності представника ТДВ «СТ «Домінанта».

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З огляду на те, що встановлені судом фактичні обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість призначеного йому покарання, обґрунтованість його звільнення від відбування основного покарання на підставі акту амністії, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому вирок суду у цій частині апеляційним судом не перевіряється.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_12 вважає, що суд неправильно застосував до обвинуваченого положення Закону України «Про амністію в 2016 році» та безпідставно звільнив його від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі акту амністії.

Згідно до ст. 1 п. в Закону України Про амністію у 2016 році звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх, сина, дочку, визнаних інвалідами.

Відповідно до п. е ст. 9 Закону України Про амністію у 2016 році амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні", а також до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 вперше вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким, та не будучи в стані алкогольного сп`яніння або в стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, а також має двох малолітніх дітей, щодо яких він не позбавлений батьківських прав.

Таким чином, відсутні дані, які свідчать про наявність можливості не застосовувати до ОСОБА_8 амністії, яка підлягає обов`язковому застосуванню до осіб на яких вона розповсюджується. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування до ОСОБА_8 п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році. Тому посилання потерпілого ОСОБА_12 на неправомірність застосування амністії є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення апеляційної інстанції в частині залишення без змін вироку суду про застосування до обвинуваченого амністії може бути оскаржено в касаційному порядку.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільних позовів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п.10 ч.1 ст. 56 КПК України, потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає між іншим у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У ч. 1 ст. 368, ч. 3, 4 ст. 374 КПК України, передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому, суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням та шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не були виконані належним чином.

Суд першої інстанції встановив, що шкоду потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було завдано внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, у результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода.

Крім того, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля SЕАТ INCA державний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_8 застрахована у ТДВ «Страхове Товариство «Домінанта» за полісом №АЕ/5595212 від 02.04.2015р.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цивільних позовів потерпілих щодо стягнення шкоди з ТДВ «Страхове Товариство «Домінанта» та ОСОБА_8 зазначив, що суду не надано належних та допустимих доказів про те, що потерпілі або водій забезпеченого транспортного засобу повідомили страховика про настання ДТП, надали письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, надали транспортні засоби для огляду для визначення причин та обставин ДТП та розміру збитку, та заяву про страхове відшкодування, а отже, порушили вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 3 Закону України № 1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно приписів статей 22, 29 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу.

Згідно пункту 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Проте, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону передбачає, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 ("ґ") пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц; провадження № 14-176 цс 18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

З огляду на зазначені положення чинного законодавства, обов`язок повідомити страховика про ДТП покладається на водія транспортного засобу, а не на потерпілих внаслідок ДТП. Водночас у випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника.

Разом з тим, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підставі наведених норм пред`явили цивільні позови як до страхувальника ОСОБА_8 , так і до страховика ТДВ «СТ «Домінанта». ТДВ «СТ «Домінанта» було відомо про ці позови, оскільки її представник подав до суду першої інстанції заперечення на них.

За таких обставин у суду були відсутні підстави відмовляти у задоволенні позовних вимог до ТДВ «СТ «Домінанта», з посиланням на відсутність звернення потерпілих до страховика.

При цьому, в матеріалах кримінального провадження відсутнє письмове рішення ТДВ «СТ «Домінанта» про відмову у здійсненні страхової виплати, як це передбачає п. 37.2 ст.37 Закону.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_8 та ТДВ «СТ «Домінанта» матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує, що відповідно до практики Верховного Суду вирок суду може бути скасовано в частині вирішення цивільного позову, з призначенням нового судового розгляду у частині вирішення цивільного позову (Справа № 712/2689/17 провадження № 51-4381 км18, Справа №187/291/17 провадження №51-274км17).

З врахуванням викладеного, вирок суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не може бути визнаний законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2019 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_8 та ТДВ СТ Домінанта матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5