Суддя ОСОБА_1
Справа № 610/797/19
Провадження № 1-кп/644/516/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі судді ОСОБА_1 , за участю: прокурора ХМП № 3 ОСОБА_2 , захисників адвокатів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , секретаря судових засідань ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у м. Харкові клопотання прокурора про продовження тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 263 КК України,-
у с т а н о в и в :
У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на строк 60 днів. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень-злочинів, крім того, продовжують зберігатись ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення - це свідчить про те, що заявлені ризики не зменшилися та існує неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_3 покладались при вирішенні клопотання прокурора на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_4 вважав клопотання таким, що не підлягає задоволенню, так як воно не було вручене обвинуваченому в перекладі на його рідну мову, що є порушенням права обвинуваченого на захист.

Оскільки суддя ОСОБА_9 перебуває у нарадчій кімнаті до 18.12.2020 року по іншій колегіальній справі, беручи до уваги, що до закінчення строків тримання під вартою обвинувачених неможливо розглянути клопотання про продовження або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегією суддів у повному складі, суд доходить висновку про необхідність вирішення питання щодо строків тримання обвинуваченого під вартою одним з суддів, який входить до складу колегії.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу повинен врахувати всі обставини, які можуть вплинути на вид обраного запобіжного заходу.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, які підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, викладеної в рішенні від 06.04.2000 у справі «Лабіта проти Італії» тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Так, Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини.

Такими ознаками є тяжкість та суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченому злочинів, а також можливість незаконного впливу на потерпілих та свідків, які ще судом не допитані та переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує ймовірність того, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, можуть вдатися до відповідних дій.

Так, на теперішній момент продовжує зберігатись обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу та згідно статей 7-9 КПК України, якими визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Разом з тим, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Також, у рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в інше приміщення, спрямованому на заволодіння майном в особливо великих розмірах, на думку суду, в цьому кримінальному провадженні свідчать про наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Саме внаслідок суспільної небезпеки таких дій - є об`єктивні підстави вважати наявність ризику, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей.

Крім того, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 є уродженцем Республіки Грузії і є громадянином цієї Держави, має місце реєстрації за адресою: с. Жебота, область Тіанеті, Грузія, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків ОСОБА_7 в Україні, та підтверджує існування ризику його переховування від правоохоронних органів та суду за межами України.

Відповідно до клопотання прокурора ризик того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 можуть знищити, сховати або спотворити будь яку із речей, чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, обґрунтовується тим, що не встановлено місцезнаходження всіх викрадених у потерпілої ОСОБА_10 речей.

Зазначені обставини свідчать про існування цього ризику, оскільки в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 будуть мати можливість знищити викрадені у потерпілої речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Суд вбачає існування і ризику впливу на свідків з боку обвинувачених, оскільки не всі свідки обвинувачення та потерпілі по справі допитані, а тому, з метою отримати показання свідків на свою користь, обвинувачені можуть вдатися до дій, пов`язаних з тиском на них.

Тому, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених статтею 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкціями статей Кримінального кодексу України, які інкриміновані обвинуваченим, останні можуть переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих та інших учасників у цьому кримінальному провадженні. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, виходячи з положень статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог частини першої статті 197 КПК України, обраний відносно обвинувачених запобіжний захід відповідає характеру і тяжкості діяння, яке їм інкримінується, а разом з іншим, допомагає уникнути виникненню ризиків, існування яких доведено, тому колегія суддів приходить до висновку про продовження строку тримання під вартою обвинувачених строком на 60 днів.

Судом вирішувалося питання про можливість вжиття до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу, але наявність вказаних вище ризиків та обставин виключає, на думку суду, застосування таких.

Стосовно доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_7 суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 29 КПК України, кримінальне провадження здійснюється державною мовою.

Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою (не можуть розуміти мову або вільно нею розмовляти), право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому КПК, у тому числі ст. 68 КПК.

При розгляді кримінального провадження, учасник якого не володіє чи недостатньо володіє державною мовою, суд повинен враховувати правові позиції ЄСПЛ. Право на безоплатну допомогу перекладача застосовується не лише до усних виступів на судовому розгляді, а й до документальних матеріалів та досудового провадження. Зокрема, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, хто не розуміє мову, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, має право на отримання безоплатної допомоги перекладача, що здійснює письмовий і усний переклад усіх тих документів чи заяв у провадженні проти нього, розуміти які йому необхідно або які потрібно оголосити на суді мовою, що там використовується, для того, щоб здійснити своє право на справедливий судовий розгляд (п. 48 рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1978 року у справі "Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН"). Однак не можна вважати, що п. 3 (e) ст. 6 Конвенції вимагає письмового перекладу всіх письмових доказів чи офіційних документів, що є у провадженні. Допомога перекладача має бути такою, щоб забезпечити розуміння підсудним справи проти нього і ведення свого захисту, зокрема завдяки тому, що через перекладача він може висувати на розгляд суду свою версію подій (п. 74 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі "Камазінскі проти Австрії").

Так як обвинувачений ОСОБА_7 не володіє державною мовою, він був забезпечений захисником, отже право останнього на захист не було порушено.

Крім того, зважаючи на те, що відповідно до ст.330 КПК України обвинувачений ОСОБА_7 був видалений із зали засідання ухвалою суду на весь час судового розгляду, то його інтереси в судовому засіданні представляють захисники, що ще раз підтверджує, що право на захист обвинуваченого при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою не було порушено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 31, 176, 177, 178, 180, 183, 331 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківська установа виконання покарань (№27)» строком на шістдесят днів, тобто до 10.02.2021 року включно.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківська установа виконання покарань (№27)» строком на шістдесят днів, тобто до 10.02.2021 року включно.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_1