УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2020 року

м. Київ
справа № 487/1729/16-к
провадження № 51-3463ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000253 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Азербайджан, жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачувалися у тому, що вони 12 січня 2016 року приблизно о 12:00, діючи за попередньою змовою, перебуваючи біля під`їзду будинку на АДРЕСА_3 , маючи корисливий умисел, спрямований на вимагання передачі майна з погрозою застосування насильства над ОСОБА_7 вчинили злочин за таких обставин.

Так, ОСОБА_5 зателефонував потерпілому та домовився про зустріч біля будинку останнього. Під час спілкування з ОСОБА_7 ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , зачинив двері під`їзду, щоб потерпілий не зміг зайти до них, а ОСОБА_4 , діючи повторно, умисно і протиправно, маючи на меті незаконне одержання чужого майна та з метою власного збагачення, під приводом повернення неіснуючого боргу в сумі 970 грн., у рішучій формі поставив вимогу до потерпілого, про передачу мобільного телефону марки «Lenovo» К900 для погашення вказаного неіснуючого боргу, погрожуючи негативними наслідками та фізичною розправою ОСОБА_7 в разі невиконання поставлених вимог. Потерпілим погрози були сприйняти як дійсні та реальні, і під загрозою застосування до нього насильства, ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 свій мобільний телефон марки «Lenovo» К900. Отримавши зазначений телефон, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 , зникли з місця вчинення злочину, спричинивши потерпілому майнової шкоди на суму 3000 грн.
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 189 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком суду ОСОБА_5 визнано невинуватим і виправдано за ч. 2 ст. 189 КК, у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.
Зокрема за наслідками судового розгляду, місцевий суд встановив, що ОСОБА_4 12 січня 2016 року зустрівшись з раніше йому знайомим ОСОБА_5 та, дізнавшись, що він йде до ОСОБА_7 , попросив відвести його до останнього. Коли вони приїхали до будинку потерпілого, ОСОБА_4 дав ОСОБА_5 свій телефон зателефонувати ОСОБА_7 і попросити його вийти на вулицю, щоб передати паспорт. Після того як потерпілий вийшов, ОСОБА_5 передав йому паспорт, постояв з ним та відійшов, а ОСОБА_4 залишався розмовляти із ОСОБА_7 . Під час розмови засуджений почав погрожувати потерпілому застосуванням до нього фізичного насильства і вимагати грошові кошти або мобільний телефон ОСОБА_7 . Потерпілий сприйняв реально погрозу ОСОБА_4 як посягання на його здоров`я, оскільки вважав, що його вивезуть за місто і поб`ють, хоча фізичного насильства до нього не застосовували. Тому ОСОБА_7 пішов додому, звідки виніс на вулицю свій мобільний телефон марки «Lenovo» К900, дістав з нього сім-картку та передав телефон ОСОБА_4 .
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 07 травня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КК у зв`язку зі смертю останнього, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів прокурора зводиться до того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку стосовно відсутності порушення права обвинуваченого на захист. На обґрунтування зазначеного, прокурор вказує, що під час апеляційного розгляду вимоги сторони обвинувачення щодо скасування вироку місцевого суду з підстав порушення права ОСОБА_4 на захист, а саме щодо незалучення останньому перекладача, підтримав також захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 . Також зазначає, що за клопотанням засудженого та його захисника суд апеляційної інстанції призначив перекладача, який брав участь у судовому засіданні 11 квітня 2018 року, однак в подальші судові засідання не з`являвся, що, на думку прокурора, свідчить про порушення апеляційним судом кримінального процесуального закону. Крім того, прокурор указує, що апеляційний суд не виконав приписів п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК, адже у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , повинен був закрити кримінальне провадження щодо останнього. З урахуванням вищенаведеного, на думку прокурора, ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням норм процесуального права.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення.
Доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в зв`язку із незалученням засудженому ОСОБА_4 перекладача є безпідставними з огляду на таке.

Участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 2 ст. 24 Конституції України, ст. 10 КПК), за якою, серед іншого, не допускається привілеїв чи обмежень (в т. ч. й у процесуальних правах, передбачених КПК) за мовними ознаками.
Проявом принципу «рівності можливостей», згідно з яким кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості і жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом, розглядаються й права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, закріплені у підпунктах «а», «е» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенції):

а) бути негайно i детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер i причину обвинувачення проти нього;

e) якщо він не розуміє мову, яка використовується у суді, або не розмовляє нею, отримувати безоплатну допомогу перекладача.

Згідно зі ст. 29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.
Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.
Залучення перекладача для проведення процесуальних дій має на меті забезпечити особам, які беруть участь у кримінальному провадженні та не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, можливість користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють (п. 18 ч. 3 ст. 42, п. 9 ч. 1 ст. 56, п. 11 ч. 3 ст. 64-1, п. 4 ч. 1 ст. 66 КПК).
Як зазначено у ч. 1 ст. 68 КПК, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).
При цьому кримінальним процесуальним законом не регламентовано самого порядку залучення перекладача, зокрема не встановлено й безумовного обов`язку слідчого судді, суду, прокурора, слідчого самостійно (за відсутності відповідного клопотання з боку учасника провадження) залучати перекладача.

Відповідно до ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.

З урахуванням вищевказаного, Верховний Суд дійшов висновку, що питання про дотримання вимог ст. 29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_4 та клопотання, які надходили до суду апеляційної інстанції, були написані засудженим власноручно російською мовою, що свідчить про розуміння останнім предмету розгляду кримінального провадження та суті пред`явленої йому підозри і обвинувачення. Також з апеляційної скарги вбачалося, що ОСОБА_4 розумів суть ухваленого щодо нього вироку місцевого суду та не погоджувався з цим рішенням лише в частині призначеного йому покарання. Під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_4 стверджував, що послуг перекладача не потребував і не потребує.

Також з рішення апеляційного суду вбачається, що ні засуджений ОСОБА_4 , ні його захисник клопотань про призначення перекладача під час апеляційного розгляду не заявляли. Таким чином у цього суду не було об`єктивних підстав для залучення перекладача за власною ініціативою.

Отже, колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає жодних даних, які би свідчили про порушення апеляційним судом права засудженого на захист, у звязку з незалученням ОСОБА_4 перекладача, а тому дійшла висновку про відсутність істотних порушень кримінального процесуального закону, про які зазначає в касаційній скарзі прокурор.
Неспроможними вважає Верховний Суд й доводи прокурора про те, що судом апеляційної інстанції не було виконано приписи п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК та не закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю останнього.
Відповідно до вимог ст. 417 КПК, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Так, ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2017 року ОСОБА_5 визнаний невинуватим і виправданий за ч. 2 ст. 189 КК, у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурором була подана апеляційна скарга, в якій він просив вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК і призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_5 помер.
Врахувавши зазначене та те, що місцевим судом ОСОБА_5 виправданий, а в апеляційній скарзі прокурора ставилося питання про погіршення становища ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що подальший розгляд апеляційної скарги прокурора щодо ОСОБА_5 є неможливим.
Так, Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 07 травня 2020 року, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
Таким чином, за обставин цього кримінального провадження, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції здійснив апеляційний розгляд, який не суперечив загальним засадам кримінального провадження.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні свого рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків суду апеляційної інстанції, касаційна скарга прокурора не містить.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3