Справа № 442/7279/20
Провадження № 1-в/442/368/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м. Дрогобич

Суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 ,розглянувши матеріали подання начальника Ужгородського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_2 про призначення засудженому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за сукупністю вироків, -

в становила :
19.11.2020 року начальник Ужгородського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_2 звернувся з поданням до суду про призначення покарання за сукупністю вироків стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , який засуджений 04.12.2018 Берегівським районним судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки та 23.12.2018 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Зазначає, що у вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2018 не враховано, відповідно до ст. 71 КК України чи ч. 4 ст. 70 КК України, покарання за попереднім вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018, а тому просить вирішити питання про призначення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за сукупністю вироків.

Дослідивши матеріали подання, доходжу до наступного висновку.

Із подання начальника Ужгородського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_2 вбачається, що на виконанні в Державній установі «Центр пробації» в Закарпатській області перебувають вироки Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 та Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2018, стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Із змісту даної статті вбачається, що питання визначення порядку застосування покарання за наявності декількох вироків можуть вирішуватися на стадії виконання вироку у випадках, якщо стосовно засудженого є не звернений до виконання вирок, про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, і тому суд не призначив покарання за правилами ст. 71 КК України (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»).

Як вбачається із матеріалів справи, вищезазначені вироки відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набрали законної сили та усі направлені на виконання до Ужгородського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області,де перебувають на виконанні.

Згідно роз`яснень, котрі містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку у першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

За аналогією можна зробити висновок, що й у разі, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку у першій справі, інший злочин, за який до неї знову було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається та кожен вирок виконується самостійно.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 1 КК України та ст. 2 КПК України завданням Кримінального кодексу України та кримінального провадження є захист особи, охорона її прав, свобод та законних інтересів.

Також, суд звертає увагу на роз`яснення, викладені в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків», з яких вбачається, що не підлягають розгляду у порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, питання, які порушують суть вироку і погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків у частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, котрі містяться у вищезазначеній постанові, не можна уточнювати призначене покарання (як основне так і додаткове) щодо його виду та строку й призначити покарання за кожний злочин окремо, якщо суд призначив покарання тільки за сукупністю злочинів, або призначити покарання за сукупністю злочинів, якщо його було призначено за кожний злочин окремо, призначити покарання за сукупністю вироків, коли при винесенні останнього за часом вироку суду було відомо про наявність інших невиконаних вироків, але питання про призначення покарання згідно зі ст. 43 КК України (1960 року) не було вирішено.

Крім того, у порядку передбаченому розділом VІІІ КПК України, суд може вирішувати на стадії виконання вироків, лише ті питання, які не стосуються суті вироку, і не тягнуть погіршення становища засудженого. Не підлягають розгляду у такому порядку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Отже, у місцевого суду відсутні повноваження змінювати суть вироку та міру покарання, яка визначена у судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Інститут апеляційного оскарження судових рішень є одним з елементів контролю за стадією судового розгляду кримінальних проваджень.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що вирішення зазначеного подання зачіпає суть вироків та може погіршити становище засудженого, а тому приходжу до висновку, що у відкритті провадження за даним поданням необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд,-

п остановила :
У відкритті провадження за поданням начальника Ужгородського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_2 про призначення засудженому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за сукупністю вироків до п. 11. ч. 1 ст. 537 КПК України відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1