ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2543/20 Справа № 213/2434/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря:
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
потерпілого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)
представника потерпілого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000727 від 21.04.2019 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Мацах, Закатальського району, Азербайджан, азербайджанець, громадянин України, освіта середня, працює водієм «Метінвестпромсервіс», одружений, раніше не судимий, мешкає АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5100 (п`ять тисяч сто) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Доля речових доказів та процесуальних витрат вирішена у відповідності вимог кримінального закону.
Цим вироком, дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 20 квітня 2019 року приблизно о 15 годині 00 хвилин в Інгулецькому районі м. Кривого Рогу при денному освітленні, по сухому асфальтному покриттю проїзної частини дороги вул. Гірників, з боку вул. Рудної в напрямку вул. Нєдєліна рухався автомобіль «ДЕУ Сенс» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 . В цей час проїзну частину дороги вул. Гірників, в районі будинку 28, зліва направо за напрямком руху автомобіля «ДЕУ Сенс» переходив пішохід ОСОБА_9 . Під час подальшого руху водій ОСОБА_7 при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , якого він був спроможний своєчасно виявити, в порушені вимог п. 12.3 «правил дорожнього руху» України відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, своєчасно заходів для зменшення швидкості не вжив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав травму у вигляді закритого двохщіколоткового перелому правої гомілки, яка за своїм характером відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 12.3 «Правил дорожнього руху» України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок в частині основного покарання та застосування додаткового покарання через надмірну суворість, та ухвалити новий вирок, яким зменшити суму стягнення штрафу до 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а компенсацію моральної шкоди на користь ОСОБА_9 - до 10 000 грн., та не застосовувати додаткове покарання, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що основне та додаткове покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, обвинувачений зауважує, що основне покарання передбачає достатню кару, в повній мірі ефективне, та несе виховний характер, а тому додаткове покарання є недоцільним, оскільки суд не враховує майновий стан, поставить сім`ю обвинувачуваного (з непрацюючою дружиною) в складне матеріальне становище, оскільки діяльність обвинуваченого як водія підприємства «Метінвестпромсервіс», пов`язана з експлуатацією автомобіля.
Крім того, доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, у судовому засіданні не обговорювалося, а у вироку суду ніяким чином не аргументовано.
Обвинувачений зазначає, що до даної пригоди не був засудженим, інших ДТП не скоював, на обліку в лікарня-психіатра, -нарколога не стоїть, просив вибачення у потерпілого, підприємство, де працює позитивно характеризує обвинуваченого, а також ОСОБА_7 професійний водій, других спеціальностей не має, позбавлення права керування автомобілем в його передпенсійному віці створить для обвинуваченого та його сім`ї в значну фінансову скруту.

Суд не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який вчинений з необережності, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а тому розмір штрафу відповідно ч. 1 ст. 286 КК України повинен бути мінімальним, а саме двісті неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, визначаючи суму відшкодування моральної шкоди 17 000 грн., ОСОБА_9 , суд першої інстанції всупереч постанови № 14 Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року не врахував, що потерпілий знаходився в стані алкогольного сп`яніння, тобто не міг адекватно реагувати на дорожньо-транспортну ситуацію, переходив проїзну частину в невстановлеі місці, порушив вимоги п. 4.7, 4.8, 4.14 (а) ПДР, а тому компенсація за моральну шкоду потерпілому до 10 000 грн. буде адекватна його моральним стражданням.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати, та постановити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5100 (п`ять тисяч сто) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
У мотивувальній частині вироку зазначити про винуватість ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У мотивувальній частині вироку зазначити мотиви призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а саме: не визнання вини обвинуваченим в порушенні Правил дорожнього руху України, та можливість подальшого ігнорування Правил безпеки дорожнього руху України, позиції потерпілого щодо міри покарання, який просив суворо покарати ОСОБА_7 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку в кваліфікації кримінального правопорушення зазначено - «винуватість ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження».
Проте, диспозиція ч. 1 ст. 286 КК України, передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Крім цього, в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції, без наведення конкретних мотивів призначення додаткового покарання, зазначено лише про доцільність застосування до ОСОБА_7 додаткового виду покарання та не зазначено саме до якого.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, просили її задовольнити в повному обсязі.
Потерпілий та представник потерпілого заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просили залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Прокурор в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, а доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості, не можуть бути визнані обґрунтованими.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді штрафу, розмір якого встановлений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, з чим погоджується колегія суддів, оскільки таке покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_7 є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і такий висновок суду відповідає обставинам кримінального провадження.
Крім того, санкція ч. 1 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 допустив порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, а тому враховуючи його ставлення до скоєного, який вину не визнав, вважав за необхідне призначити ОСОБА_7 додаткове покарання в межах санкції, встановленої ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених кримінальним законом, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Крім того, колегією суддів також враховується думка потерпілого ОСОБА_9 , який під час апеляційного розгляду зазначив, що ОСОБА_7 заподіяну йому шкоду не відшкодував, не вибачився перед ним, тому потерпілий вважав, що обвинуваченому слід призначити додаткове покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.
За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що судом першої інстанції не наведені конкретні мотиви призначення додаткового покарання, а зазначено лише про доцільність застосування до ОСОБА_7 додаткового виду покарання та не зазначено саме до якого, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на вищезазначене.
Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 161/537/18 (провадження № 51-4055км19).
З огляду на викладене, посилання у апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами ускладнить його матеріальне становище, не може бути безумовною підставою для звільнення його від відбування призначеного додаткового покарання.
Доводи обвинуваченого про те, що він раніше не був засудженим, інших ДТП не скоював, на обліку в лікарня-психіатра, -нарколога не стоїть, має позитивну характеристику з місця роботи, мають місце, були враховані судом першої інстанції, проте не є достатніми підставами для зміни призначеного покарання шляхом скасування додаткового покарання.
Зважаючи на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доході громадян з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.
Вирішуючи питання про обґрунтованість судового рішення в частині стягнення з обвинуваченого завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За приписами частини 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди та її розмір, суд першої інстанції взяв до уваги, характер отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_9 зазнав фізичних страждань, відчуття болю, обмеження впродовж тривалого часу звичайного способу життя, відсутність можливості вільно пересуватися, частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з обвинуваченого 17 000 гривень.
Вищезазначені обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині, і визначеним судом розміром моральних збитків, який відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілого, погоджується апеляційний суд, у зв`язку з чим підстави для зменшення розміру спричинених моральних збитків у колегії суддів відсутні.
Таким чином, виходячи із вказаного висновку апеляційного суду, доводи і вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо зменшення стягненої з нього судом моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 до 10 000 гривень, є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо доводів і вимог апеляційної скарги прокурора стосовно необхідності скасування вироку, оскільки суд у мотивувальній частині вироку в частині кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України замість що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, зазначив: що заподіяв потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, то колегія суддів, вважає їх безпідставними.
За змістом вказаної ч. 1 ст. 286 КК України, передбачається кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Таким чином, кваліфікуючою ознакою за вказаною статтею є не що інше, а ступінь тяжкості тілесних ушкоджень.
Колегія суддів, враховує, що слова спричинило і заподіяло, згідно правил української мови є синонімами, а тому їх заміна один одного у даному випадку не змінює ніяким чином визначеної кваліфікуючої ознаки, а саме визначення ступеню тяжкості в даному випадку, та не спотворює судового рішення в цілому.
На думку колегії суддів, вищезазначене жодним чином не вплинуло на висновки суду про подію кримінального правопорушення, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, не позначилося на правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , на справедливості обраного обвинуваченому виду та розміру заходу примусу, а також на порядку його відбування, що не оскаржується прокурором у поданій апеляційній скарзі. Таким чином, саме по собі помилкове зазначення слів заподіяло, замість спричинило не потягло за собою негативних наслідків, які слугують безумовними підставами для скасування вироку.
Тому суд апеляційної інстанції, проаналізувавши характер допущеного порушення, не може визнати його істотним і, таким, що є підставою для скасування вироку суду.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4