Справа № 161/2298/20 Провадження №11-кп/802/473/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.342 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, немаючого судимості в порядку ст.89 КК України,

засуджено за ч.2 ст.342 КК України до обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: 1) періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; 3) не виїжджатиме за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Так, відповідно до вироку ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 14 січня 2020 року об 16:40 год., перебуваючи на вул.Гулака Артемовського, 17 в м.Луцьку, умисно чинив опір працівникові правоохоронного органу, під час виконання ним службових обов`язків, за наступних обставин.

Так, 14 січня 2020 року об 08:00 год. інспектор взводу №1 роти №2 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_9 (наказ від 02.12.2019 №940 о/с) та старший дільничний офіцер відділу превенції Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 (наказ від 26.04.2019 №126 о/с), будучи у форменому одязі зі знаками розрізнення, отримавши табельну вогнепальну зброю та спеціальні засоби, заступили на чергування у складі мобільної групи щодо запобігання та протидії домашньому насильству з 07:00 год. 14.01.2020 року по 19:00 год. 14.01.2020 року, згідно розстановки сил та засобів роти №2 управління патрульної поліції у Волинській області, затвердженої начальником Управління патрульної поліції у Волинській області ОСОБА_11 та згідно графіку несення служби мобільних груп щодо запобігання та протидії домашнього насильства особового складу підрозділів ГУНП у Волинській області та УПП у Волинській області на січень 2020 року, затвердженого начальником Управління превентивної діяльності ГУНП у Волинській області ОСОБА_12 .

Відповідно до п. 2.1 посадової інструкції інспектор роти №2 батальйону УПП у Волинській області ДПП, інспектор патрульної поліції відповідно до покладених на нього завдань під час несення служби здійснює: безперервне та цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, контроль за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі; первинне реагування на повідомлення про правопорушення (в тому числі ті, що надходять на планшет), а також самостійне виявлення правопорушень під час патрулювання та в інших випадках, передбачених законодавством; припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень, застосовуючи для цього передбачені законодавством права та повноваження; розгляд справ про адміністративні правопорушення, застосовує заходи адміністративного впливу до правопорушників, у випадках та в спосіб, які передбачені законодавством; затримання осіб на підставах і в порядку, передбачених законодавством, а також доставляє затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення (у визначених законодавством порядку) до підрозділів Національної поліції України та/або суду; охорону місця події з метою забезпечення подальшого розслідування, а також вживає заходів щодо охорони та збереження місця події в первинному, незмінному стані до прибуття уповноважених осіб, зокрема слідчих оперативних груп; співпрацю з іншими підрозділами Національної поліції України; інші функції, передбачені законодавством.

Згідно із п.2 посадової інструкції старшого дільничного офіцера поліції превенції Луцького ВП ГУНП у Волинській області, старший дільничний офіцер відповідно до покладених на нього завдань під час несення служби здійснює: превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події, що сталися на території поліцейської дільниці та на території обслуговування поліцейської станції; вживає заходів для запобігання та протидії домашньому насильству або насильству за ознакою статі, інші функції, передбачені законодавством.

Виконуючи свої службові обов`язки по реагуванню на факти та протидії домашньому насильству в м.Луцьку та відповідно до Законів України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів», «Про Національну поліцію», будучи службовими особами правоохоронного органу, вищевказані працівники поліції 14.01.2020 року об 16:15 год. на службовий планшет із спецлінії «102» отримали повідомлення про те, що за місцем проживання заявниці ОСОБА_13 її син вчинив сварку та виганяв з дому дітей, у зв`язку з чим заявниця потребує психологічної допомоги та перебуває поблизу ТРЦ «Промінь» за адресою: пр.Грушевського, 2, м.Луцьк.

Після прибуття за вказаною адресою працівники поліції встановили заявницю ОСОБА_13 та відібрали відповідну заяву. В подальшому, близько 16:40 год. 14.01.2020 року працівники поліції в дворі будинку №17 по вул.Гулака-Артемовського в м.Луцьку виявили ОСОБА_7 , який рухався у напрямку під`їзду вказаного будинку. Останній, побачивши матір разом з працівниками поліції, повернувся та почав рухатись у напрямку проїжджої частини вул.Гулака Артемовського м.Луцька. Працівники поліції висунули законну вимогу зупинитися, однак той продовжив рухатись у протилежному напрямку. У зв`язку з цим, останні наздогнали ОСОБА_7 та повідомили про необхідність зупинитись через надходженням повідомлення про вчинення ним домашнього насильства.

Обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлюючи, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу, умисно, відмовляючись виконати законну вимогу працівників поліції щодо необхідності перебування на місці, у зв`язку із вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП домашнього насильства, вчинив активний фізичний опір, який виразився у протидії здійсненню працівниками поліції покладених на них обов`язків, а саме - у відштовхуванні поліцейських. Після попередження про можливість застосування щодо нього заходів фізичного впливу, не реагуючи на вказане та продовжуючи протиправні дії, під час вжиття поліцейськими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заходів фізичного впливу з метою припинення зазначених протиправних дій та спробам ОСОБА_7 залишити місце події, продовжував відштовхувати їх, а при спробі поліцейським ОСОБА_9 здійснити загин лівої руки за спину, умисно, кулаком правої руки наніс один удар в ділянку лівої скроні інспектора роти №2 батальйону УПП у Волинській області ДПП ОСОБА_9 , спричинивши фізичного болю.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його незаконним. Вказує про те, що він не вчиняв опору працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, і в нього на це не було умислу. В матеріалах справи відсутнє відео з боді-камер працівників поліції, по якому можна було б встановити реальну картину події, що відбувалася 14.01.2020 року. Зазначає і про те, що покази потерпілого і свідків різняться між собою, проте суд не дав цьому належної оцінки. Суд також не оцінив того, що покази, які були дані в суді потерпілим і свідками є невірними. Дані ним покази в суді першої інстанції є правдиві і прокурор їх не спростував. Крім того, вказує, що ніхто зі свідків, які були допитані в судом, не бачили, що він вчиняв опір працівникові поліції ОСОБА_9 , а також того, що він спричинив останньому тілесні ушкодження. Що стосується показань свідка ОСОБА_10 , то вказав про те, що вона є працівником поліції і відповідно зацікавленою особою в кримінальному провадженні. Посилаючись на дані обставини, просить оскаржуваний вирок скасувати та виправдати його.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі та просили задовольнити, прокурора, яка вважала скаргу безпідставною та просила залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку в даному кримінальному провадженні дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України, як вчинення умисних протиправних дій, які виразились в опорі працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.
Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого, який фактично не заперечував та не спростовував той факт, що 14.01.2020 року мали місце події за його участі і працівників поліції. При цьому, обвинувачений вказував про те, що опору працівникам поліції не чинив, а усі дії щодо його затримання вважає провокацією з боку його матері ОСОБА_13 та працівників поліції. З приводу обставин, показав, що коли він ішов додому, то побачив свою матір разом з працівниками поліції, а тому з метою уникнення конфлікту, пішов в іншу сторону. Однак, побачивши, що працівники поліції мають намір його наздоганяти, він направився у їх напрямку, і коли підійшов, то останні відразу ж хотіли одягнути йому кайданки. Так як він жодних неправомірних дій не чинив, то не давав цього зробити шляхом ухиляння своїх рук. Тоді поліцейський ОСОБА_9 вдарив його «дубинкою» по плечі один раз та намагався знову одягнути кайданки, в ході чого він ухиляючи свою руку, ненавмисно наніс один удар кулаком руки в обличчя цього поліцейського. Після цього, поліцейський намагався застосувати спеціальний засіб газовий балончик, однак він не спрацював, а поліцейський злякався. Побачивши це, він ( ОСОБА_7 ) сам дозволив одягнути на нього кайданки.
Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами:
Показаннями потерпілого ОСОБА_9 (працівник поліції), який показав, що перебував в складі мобільної групи по протидії домашньому насильству. Після 16:00 год. він разом з напарницею ОСОБА_10 отримали виклик від ОСОБА_13 (адреса: АДРЕСА_2 ) про вчинення її сином домашнього насильства. По приїзду виявили заявницю з онуками, які розповіли, що ОСОБА_7 вчинив психологічне і фізичне насильство щодо них та перебуває в агресивному стані. Вони поїхали на АДРЕСА_3 для відібрання у ОСОБА_7 пояснень, однак останнього за адресою проживання не було, а тому усі чекали біля під`їзду. Через кілька хвилин побачили ОСОБА_7 , який, помітивши їх змінив напрямок руху та пришвидшивши ходу намагався втекти. Наздогнавши ОСОБА_7 , він почав грубо з ними (працівниками поліції) поводитись, відмовлявся пройти до службового автомобіля, не надав інформацію з приводу анкетних даних, а натомість відразу став у т.зв. «бійцівську позу» та почав виражатись у їх адресу нецензурною лайкою. Коли його напарник ( ОСОБА_10 ) зробила ОСОБА_7 зауваження, то він намагався її вдарити, тому він ( ОСОБА_9 ) спробував загнути обвинуваченому руку за спину, однак у нього не вийшло. Після цього, обвинувачений ухилився та відразу ж наніс йому удар кулаком руки в голову (зону обличчя), від чого він відчув сильний фізичний біль. У відповідь він застосував сльозогінний газ, гумову палицю і ОСОБА_7 було затримано, одягнуто спецзасіб кайданки та викликано на допомогу інших працівників поліції і швидку допомогу. Внаслідок вказаних дій обвинуваченого у нього піднявся тиск та відчувався сильний біль у голові. Матеріалів щодо вказаних подій він не складав, це робила його напарник, оскільки він перебував в медичному закладі. Матеріальних претензій до обвинуваченого немає, щодо покарання покладається на розсуд суду.
Показаннями свідка ОСОБА_10 (працівник поліції), яка дала показання про те, що 14.01.2020 перебувала на службі в складі оперативної групи спільно з поліцейським ОСОБА_9 . В період 16-17:00 год. надійшло повідомлення на службовий планшет про вчинення домашнього насильства. Прибувши на місце виклику - поблизу ТРЦ «Промінь», було встановлено заявницю ОСОБА_13 з двома онуками, які повідомили, що її син ОСОБА_7 в дворі будинку вчинив домашнє насильство психологічного і фізичного характеру відносно її онуків. По місцю проживання ОСОБА_7 не було, а через хвилин 30 побачили як він йшов до під`їзду свого будинку. Побачивши їх, він відразу ж змінив напрямок руху, пришвидшив ходу намагався втекти. Вони його почали наздоганяти, представились і при цьому були у форменому одязі, наказували зупинитись та надати пояснення. Оскільки він намагався залишити місце розмови, то попередили про можливість застосування спеціальних засобів у виді кайданок, на що обвинувачений почав агресивно реагувати та ображати їх нецензурною лайкою, розмахувати кулаками, хотів її вдарити. Тоді напарник спробував застосувати до ОСОБА_7 прийом «загин руки за спину», однак він не дав цього зробити та вдарив потерпілого ( ОСОБА_9 ) кулаком в обличчя, після чого вони застосували спецзасоби та затримали його. Пізніше, нею було складено протокол про вчинення домашнього насильства, протокол затримання та припис, однак ОСОБА_7 відмовився від отримання вказаних документів. Усе це автоматично фіксувалось на камеру (яка світилась постійно), однак в подальшому виявилось, що запис не відбувався, про що вони написали рапорти.
Показаннями свідка ОСОБА_14 , який дав показання про те, що в січні 2020 його дядько ОСОБА_7 запросив його разом із братом на спортивний майданчик, де почав їх ображати та "шарпав" брата. Про це вони повідомили бабусю ОСОБА_13 , яка й викликала працівників поліції. Початку конфлікту між ОСОБА_7 та працівниками поліції він не бачив, оскільки прибігли з братом на місце події лише тоді, коли почули як кричала бабуся, щоб вони не бились. Він бачив як працівники поліції застосували до дядька газовий балончик та затримували.
Аналогічні показання в суді першої інстанції дав і неповнолітній свідок ОСОБА_15 , який був допитаний в присутності законного представника.
В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:
Протоколи проведення слідчого експерименту від 21.01.2020 року, проведеного за участю понятих, в ході якого потерпілий ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , (свідок), які є працівниками поліції розповіли про події, які мали місце за участю обвинуваченого 14.01.2020 року, вказали на місце, описали механізм нанесення удару обвинуваченим.
Протокол проведення слідчого експерименту від 21.01.2020 року, проведеного за участю понятих, в ході якого свідок ОСОБА_13 (мати обвинуваченого), розповіла про вчинення ОСОБА_7 опору працівникам поліції та невиконання ним їх вимог. Водночас, ствердила, що факту нанесення удару поліцейському ОСОБА_9 не бачила, лише помітила як останній присів та тримався руками за обличчя.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину події, яка мала місце 14.01.2020 року за участі обвинуваченого, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.
При цьому, апеляційний суд повністю погоджується із судом першої інстанції щодо критичної оцінку показань обвинуваченого в тій частині, що він не чинив опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, оскільки, як вірно вказав місцевий суд, вони суперечать дослідженим доказам у справі, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно і правильно розцінив їх як намагання уникнути відповідальності за вчинене.
Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України, а саме: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини і мотив вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.

При цьому, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд поклав в основу вироку показання потерпілого і свідків, які різняться між собою та є неправдивими, до уваги апеляційним судом не беруться, а на думку суду є нічим іншим як власним оціночним судженням, оскільки враховуючи усі наявні в матеріалах провадження докази в сукупності, в суду не виникає будь-яких сумнівів у їх правдивості.
Посилання апелянта на неправдивість показань свідка ОСОБА_10 , яка являється працівником поліції, а відтак на його думку, - заінтересованою особою, також суд до уваги не бере, оскільки її покази повністю узгоджуються з іншими доказами, а тому підстав сумніватись у них немає.
Досліджені судом докази спростовують також і твердження обвинуваченого про те, що ніхто зі свідків не бачив, того, що він вчиняв опір працівнику поліції.
Не заслуговують на увагу суду посилання апелянта на те, що він не вчиняв опору працівнику поліції при виконання ним службових обов`язків, і у нього взагалі не було умислу на вчинення такого опору, оскільки як встановлено із вище досліджених доказів опір був. При цьому, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.342 КК України характеризується виною у формі прямого умислу, тобто винний усвідомлює, що чинить опір саме працівнику правоохоронного органу під час виконання службових обов`язків, і бажає таким чином перешкодити виконанню ним своїх обов`язків. Як встановлено судом, ОСОБА_7 достеменно знав, що перед ним знаходяться працівники поліції, які пояснили йому причину висунутих вимог до нього ( це виклик його матері з приводу вчинення домашнього насильства), однак він активно в тому числі фізично, протидіяв здійсненню ними службових обов`язків.
Таким чином, усі доводи обвинуваченого, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм була надана відповідно правильна юридична оцінка.
Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, відповідно до ст.12 КК України, злочин, який вчинив обвинувачений, передбачений ч.2 ст. 342 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, особи обвинуваченого, який в порядку ст.89 КК України не судимий, вини у вчиненні злочину не визнав, ніде не працює, немає джерела доходу, а також думки потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання, дійшов правильного висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів в даному випадку можливе без ізоляції його від суспільства і до нього слід обрати покарання в межах санкції ч.2 ст.342 КК України - у виді обмеження волі строком на один рік, із застосуванням інституту умовного звільнення, передбаченого ст.75 КК України та покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 року щодо нього, без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2020 року щодо нього, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді