Номер провадження: 11-кп/813/1416/20
Номер справи місцевого суду: 496/1139/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.03.2020 року по кримінальному провадженні №0000856 внесеному до ЄРДР 22.12.2019 р., відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Великий Митник Хмельницького району Вінницької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого в останнє:

- 18.06.2014 року Савранським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. В силу ст. 71 КК України приєднано 6 місяців позбавлення волі і штраф 850 грн. за вироком Савранського районного суду Одеської області від 16.05.2013 року і в силу ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України приєднано 6 місяців позбавлення волі невідбутого по вироку Савранського районного суду Одеської області від 18.12.2012 року яке виконується самостійно і до відбуття остаточно призначено 4 роки 6 місяців позбавлення волі та штраф 850 грн. В силу ст. 72 КК України штраф виконується самостійно. Звільнився 17.03.2017 року умовно достроково на 7 місяців 24 дня,

- обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 відраховано з 23.12.2019 року, тобто з часу його затримання.
Запобіжний захід ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Біляївського районного суду від 24.12.2019 року, 16.01.2020 року.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 22.12.2019 року, знаходячись в лісосмузі, на території ЦТС «Ліски», по вул. Залізничників в селищі Усатове, Біляївського району, Одеської області, біля входу до саморобної будівлі, прилаштованої ним для проживання, в ході раптово виниклого словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості, наніс йому один удар кухонним ножем в площину тулуба останнього, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді однієї колото-різаної рани задньо-бічної поверхні грудної клітини зліва по лінії лопатки, яке згідно п. 2.1.3 «й» «Правил судово-медичного визначення ступенів тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р) відноситься до категорії тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що не погоджується с вироком суду першої інстанції з підстави того, що суд при призначені покарання не застосував ст. 75 КК України. Також, судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 має хронічну хворобу та потребує в оперативному втручанні, а також є людиною похилого віку, при цьому прокурор в судовому засіданні просив застосувати до нього положення ст. 75 КК України, а потерпілий претензій до нього не мав.

Посилаючись на такі доводи, обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий в цій частині, яким призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним строком 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_7 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчиненого ним злочину, підтвердженням чого є журнал судових засідань від 20.03.2020 р. (а.п.50), суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 надав покази у суді першої інстанції в яких пояснив обставини вчиненого ним злочину, який відповідає встановленим судом фактичним обставинам.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
При цьому, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину, даних про його особу, та інших обставин справи, які на думку суду свідчить про те, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого в скоєнні злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства.
Доводи обвинуваченого, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони враховані судом першої інстанції під час ухвалення вироку, в тому числі колегія суддів враховує наявність непогашених судимостей у ОСОБА_7 , відбування ним покарань реально, що не вплинуло на його перевиховання та останній знову вчинив умисний тяжкий злочин, більш того, який посягає на життя та здоров`я іншої людини.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність у нього хронічної хвороби, яка потребує оперативного втручання матеріалами провадження не підтверджені, оскільки наявна довідка, видана лікарем ОСОБА_10 (а.п.60) не вказує на наявність такої хвороби, що може перешкоджати перебуванню останнього в умовах ізоляції та відбуванню покарання.
Відтак, колегія суддів вважає вмотивованими висновками суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки тільки такий вид кримінального покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів та правильно застосував до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, а призначення більш м`якого покарання у даному випадку, або застосування до нього умовно-дострокового звільнення є недоцільним.
Порушень проведення судового засідання в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, які б могли істотно вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення, апеляційним судом під час розгляду скарг обвинуваченого та його захисника не встановлено.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування вироку та застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 інституту умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є безпідставним, окрім того судом першої інстанції відносно останнього призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим і таким, що підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.03.2020 року, яким ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4