Постанова
Іменем України
28 січня 2021 року
м. Київ
справа № 759/17017/18
провадження № 51-4719 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № № 0007288, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Червоноград Львівської області, зареєстрований по АДРЕСА_1 та проживає по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Обухівського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2018 року, за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Обухівського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання 6 років позбавлення волі.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 обрано тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі суду.
Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати із 27 вересня 2019 року.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року вищевказаний вирок залишений без зміни.
За вироком суду встановлено, що 18 червня 2018 року приблизно о 03 год. 00 хв., неповнолітній ОСОБА_7 , разом з неповнолітнім ОСОБА_9 (засуджений за вчинення вказаного злочину 16 листопада 2018 року Святошинським районним судом м. Києва), знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_3 , за попередньою змовою групою осіб, шляхом натискання на водійське вікно автомобіля марки «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , опустив скло та відкрив замок водійських дверцят, проник до салону, сів за кермо вказаного автомобіля, та діючи умисно, таємно, незаконно, всупереч волі власника, керуючись корисливим мотивом, діставши дроти поруч замка запалювання, з`єднав між собою, після чого запустив двигун вказаного автомобіля та почав рух. В цей час до салону автомобіля сів ОСОБА_11 , та діючи погоджено з ОСОБА_7 , на вказаному автомобілі з місця вчинення злочину поїхали, отримавши змогу розпоряджатись викраденим автомобілем на власний розсуд, тим самим незаконно, повторно, за попередньою змовою заволодівши транспортним засобом. Однак, проїхавши незначну відстань, ОСОБА_7 зупинив автомобіль, вийшов з нього та пересів в автомобіль «HONDA CIVIC», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , в свою чергу, діючи погоджено з ОСОБА_7 , пересів за кермо автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та керуючи ним, цього ж дня, приблизно о 03 год. 40 хв., скоїв наїзд на припарковані автомобілі по вул. Клавдіївська, 40-Г в м. Києві. Після чого, з місця скоєння злочину зник, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 30 000 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просять скасувати ухвалу апеляційного суду у звязку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначають про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказують на те, що судами порушено принцип забезпечення права на захист, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, а покладені в основу судових рішень документи та протоколи проведення слідчих та інших дій, в порядку статей 23 та 86 КПК України, є недопустимими доказами. Зазначають про те, що суди не встановили умислу, мети та мотиву вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , що перешкодило судам першої та другої інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення.

Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив її задовольнити.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, просила ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається із матеріалів провадження, не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник та законний представник ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 оскаржили його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вказували на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Окрім того, зазначали, що судом не було встановлено мети та мотиву вчинення інкримінованого злочину, про порушення права на захист, принципу змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів.
Апеляційний суд, в порядку ст. 404 КПК України, за результатами розгляду кримінального провадження за вказаною апеляційною скаргою погодився із висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та правильності кваліфікації його дій у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами. При цьому у мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчиненого злочину. Місцевий суд у повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України навів докази, на яких ґрунтуються його висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 . Такі докази суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.
Так, суд першої інстанції проаналізував показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, які під час допиту надали показання щодо відомих їм обставин події, а також фактичні дані, що містяться у письмових доказах, зміст яких докладно відображено у вироку.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того за змістом вона має відповідати положенням ст. 419 КПКУкраїни.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПКУкраїни при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам, в тому числі і тим, на які захисник та законний представник послалися у своїй касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Колегія суддів касаційного суду визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника та законного представника щодо невстановлення судами умислу, мотиву та мети вчинення засудженим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, з огляду на наступне.
Під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Незаконне заволодіння транспортним засобом означає, що винна особа не має права використовувати транспортний засіб для поїздки на ньому.
Субєктивна сторона злочину характеризується лише умисною формою вини у вигляді прямого умислу. При незаконному заволодінні транспортним засобом винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння та бажає його вчинити.
Мотив і мета цього злочину можуть бути різноманітними і на кваліфікацію не впливають, але підлягають обов`язковому з`ясуванню для визначення способу вчинення злочину та призначення покарання.
Зазначені доводи були також предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано вказав, що ці обставини доводились у ході судового розгляду та знайшли своє відображення у вироку.
Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто, до початку виконання дій, що становлять об`єктивну сторону складу злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував транспортним засобом.
Відповідно до обставин, встановлених судами під час розгляду матеріалів кримінального провадження, аналіз дій засудженого ОСОБА_7 у сукупності із дослідженими у визначеному процесуальним законом порядку доказами, не дають підстав для сумніву у спрямованості його умислу на незаконне заволодіння даним транспортним засобом, вчиненим повторно, за попередньою змовою групою осіб. Таке заволодіння відбулося таємно, всупереч волі власника автомобіля, шляхом запуску двигуна вказаного автомобіля та приведення його у рух.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення, не дотримався принципу безпосередності дослідження доказів, зокрема, не дослідив у повній мірі повторно та повно обставини, встановлені місцевим судом на підтвердження винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 23 КПКУкраїни суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено під час апеляційного перегляду вироку.
Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (кожний доказ як окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджено місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Так, апеляційний суд, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, частково повторно дослідив докази та дійшов обґрунтованого висновку, що судовий розгляд проведений повно та об`єктивно, у ході якого з`ясовані усі істотні у даному кримінальному провадженні обставини, а доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. При цьому апеляційний суд не надавав іншої оцінки доказам, ніж суд першої інстанції.
Так суди, обґрунтовано послалися на показання свідка ОСОБА_11 , які були повністю підтверджені у ході проведення слідчого експерименту відповідно до протоколу від 18 червня 2018 року; показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; на фактичні дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 18 червня 2018 року з ілюстративною таблицею, під час якого із салону автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлено та вилучено п`ять слідів папілярних узорів, також вилучено зазначений автомобіль та відео з камер відео спостереження за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 40-Г ; протоколах огляду від 6 вересня 2018 року та 18 червня 2018 року, відповідно до яких було переглянуто відео з камер спостереження по вул. Клавдіївська, 40-Г в м. Києві; протоколі додаткового огляду від 5 вересня 2018 року, відповідно до якого було переглянуто відео з камер спостереження за вищевказаною адресою; висновку експерта № 8-1/1830 від 27 липня 2018 року з ілюстративною таблицею та довідкою про витрати на проведення експертизи, відповідно до якого слід долоні руки з найбільшими розмірами 24х35 мм, та слід пальця руки з розмірами по осях 14х18 мм, придатні для ідентифікації за ними особи (осіб). Слід долоні руки з розмірами по осях 24х35 мм залишений долонею лівої руки ОСОБА_7 та ін. Зазначений вище відеозапис судом першої інстанції обґрунтовано визнаний належним та допустимим доказом, оскільки від здобутий у порядку, передбаченому КПК України, обставини, які встановлені за допомогою зазначеного вище відеозапису учасниками судового розгляду не оспорювалися.
Окрім того, апеляційним судом у ході кримінального провадження не було встановлено обставин, які би давали підстави стверджувати про можливість оговору обвинуваченого свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Отже, вимог ч. 3 ст. 404 КПК України всупереч доводам касаційної скарги захисника та законного представника апеляційним судом не порушено.
В ході перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що показання засудженого, потерпілого та свідків, а також письмові докази у кримінальному провадженні були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку у їх взаємозв`язку, що відображено у судових рішеннях.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено, касаційну скаргу захисника та законного представника в інтересах ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3