ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1660/19 Номер провадження 11-кп/814/1040/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року по кримінальному провадження № 0000220 від 30.06.2017 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, розлученого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, освіта повна загальна середня, непрацюючого, групи інвалідності за станом здоров`я не має , уродженця села Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , , не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7

у с т а н о в и л а:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим та призначено покарання за ст.125 ч.2 КК України у виді штрафу в розмірі 90 неоподаткованих мінімуми доходів громадян , що становить 1530,00 грн.

На підставі ст.49 ч.1 п.2 , ст.74 ч.5 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 10000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком суду 09 червня 2017 року, близько 15 години 20 хвилин, обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на території домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві приватної власності належить потерпілій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс колишній дружині потерпілій по справі ОСОБА_6 один удар рукою зжатою в кулак в область голови зліва, спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та забій м`яких тканини лівої виличної ділянки, які згідно висновку експерта № 433 від 26.10.2017 року, по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я..
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб , які їх подали
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 просять вирок суду в частині призначення покарання та звільнення від його відбування по закінченню строків давності скасувати , а в частині стягнення моральної шкоди змінити та постановити новий вирок , яким ОСОБА_8 призначити покарання у виді 2 років обмеження волі. Просить також стягнути на її користь з обвинуваченого 2 000 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги її автори посилаються на те , що суд призначаючи обвинуваченому покарання не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого злочину , особу винного , думку потерпілої та тяжкість його наслідків. Не врахував суд також і те , що обвинувачений вину не визнав , не розкаявся , не попрохав вибачення, не відшкодував витрати на лікування та реабілітацію , не відшкодував моральної шкоди.

Автори апеляції також зазначають , що суд неправильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання оскільки він ухилявся від досудового слідства і тому строки передбачені ст.49 КК України зупинились , а також він вчинив новий злочин передбачений ст.162 ч.2 КК України.

В обґрунтування доводів апеляції щодо стягнення моральної шкоди її автори посилаються на те , що суд поверхово розглянув позовну заяву та не врахував засади розумності , виваженості та справедливості , а також стан здоров`я потерпілої.

Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_7 апеляцію підтримали та просили задовільнити з наведених в ній підстав.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні просили відхилити апеляційну скаргу.

Прокурор в судовому засіданні заперечував з приводу задоволення апеляції , вважаючи вирок законним і обґрунтованим .

Мотиви суду
Згідно ч.1 ст.404 КПК України , суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне , обґрунтоване та вмотивоване судове рішення в якому правильно встановивши фактичні обставини по справі та давши їм правильну юридичну оцінку , мотивував своє рішення належними і допустимими доказами.

Фактичні обставини по справі та правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюються , не перевіряються зазначені обставини і колегією суддів відповідно до приписів ст.404 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої та її представника , колегія суддів вважає їх непереконливими.

Аналізуючи доводи апеляції щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання , колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК особі , яка вчинила злочин , має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості , співмірності та індивідуалізації , покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій , їх небезпечності та даним про особу винного.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині , і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання , необхідне і достатнє для виправлення засуджених , а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими , так і іншими особами . Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України , відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави , з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі , встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність , але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення , відношення потерпілої до вчиненого , особу винного , його стан здоров`я , позитивну характеристику , відсутність обставин , що б пом`якшували або обтяжували покарання , висновок органу пробації та прийшов до висновку , що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів буде призначення покарання у виді штрафу.

Із вказаним висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Виходячи із принципів призначення покарання , обираючи із декількох альтернативних видів покарання , суд має обґрунтувати чому він обирає наприклад одне із суворих видів покарання і чому неможливо застосувати більше м`яке покарання , що передбачене санкцією статті.

Санкція статті 125 ч.2 КК України передбачає альтернативні види покарання штраф , громадські роботи , виправні роботи , арешт і обмеження волі.

Колегія суддів звертає увагу , що визначаючи покарання у виді штрафу , судом було враховано , що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення , яке на момент його вчинення було легкого ступеню тяжкості , а на момент апеляційного розгляду відноситься до кримінальних проступків , його стан здоров`я , позитивні характеристики , те , що він вперше притягується до кримінальної відповідальності. Обставини морального характеру , як то відносини між колишнім подружжям , їх неврегульовані майнові питання , не можуть буди враховані при призначенні покарання.

За таких обставин підстав вважати , що призначене обвинуваченому покарання є вочевидь несправедливим через його м`якість , як про це наголошується в апеляції , колегія суддів не знаходить.

Правильно на переконання колегії суддів було прийняте рішення судом першої інстанції і щодо звільнення обвинуваченого від призначеного покарання за закінченням строків давності.

Надаючи відповідь на доводи апеляції в цій частині колегія суддів виходить із такого.

Як вбачається із матеріалів провадження , ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України , в редакції , що діяла на момент постановлення вироку , це правопорушення відносилось до злочинів невеликої тяжкості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минув строк три роки.

Санкцією статті 125 ч.2 КК України передбачено максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років.

Отже за змістом положень ст.12 КК України в редакції , що діяла на момент вчинення , це кримінальне правопорушення відносилось до злочинів невеликої тяжкості.

В редакції цієї статті , що діє на момент апеляційного розгляду , стаття 125 ч.2 КК України відноситься до кримінальних проступків.

З моменту вчинення кримінального правопорушення за ст.125 ч. 2 КК України - 09 червня 2017 року , по дату ухвалення вироку по справі - 17 серпня 2020 року , сплинуло 3 роки.

Отже на момент постановлення судом першої інстанції судового рішення закінчились строки , встановлені статтею 49 КК України.

Суд першої інстанції , встановивши зазначені обставини та не знайшовши підстав , які б перешкоджали звільненню обвинуваченого від призначеного покарання за закінченням строків давності , призначивши обвинуваченому покарання , звільнив його від нього.

Доводи авторів апеляції , що мало місце ухилення обвинуваченого від досудового слідства , а тому перебіг давності зупинявся та мало місце вчинення нового злочину , що переривало строки давності , колегія суддів вважає непереконливими.

За змістом ч.2 ст.49 КК України , перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Відповідно до ч.3 ст.49 КК України перебіг давності переривається , якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин , за винятком нетяжкого злочину , за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження вони не містять жодних доказів щодо ухилення обвинуваченого від слідства. Процесуальна поведінка обвинуваченого щодо невизнання своєї вини , внаслідок чого досудове слідство тривало досить довгий час , не може свідчити про ухилення від досудового слідства.

Що стосується внесення відомостей до ЄРДР за ст.162 ч.2 КК України , то вказана обставина також не перериває строку давності. У вказаному провадженні , за досить тривалий час , нікому не було повідомлено про підозру про вчинення злочину. Саме по собі внесення відомостей до ЄРДР за заявою особи , не може слугувати підставою для зупинки перебігу строку давності. На користь цього свідчить положення статті 214 КПК України за змістом якої слідчий , прокурор зобов`язані внести до ЄРДР за заявою особи або з власної ініціативи відомості про можливе вчинення кримінального правопорушення. Отже мова йде саме про можливе вчинення кримінального правопорушення. Обґрунтована підозра , що саме ця особа вчинила правопорушення , виникає з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Не є переконливими також і доводи апеляції щодо неправильного вирішення цивільного позову.

Так, згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до яких, розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і душевних страждань (враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інших обставин).

Як вбачається із змісту вироку , суд при визначенні розміру завданої моральної шкоди врахував, яку саме шкоду заподіяно здоров`ю потерпілої внаслідок дій з вини обвинуваченого ОСОБА_8 , завдані ушкодження здоров`ю і час лікування та прийшов до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, її слід задовольнити частково від розміру позовних вимог потерпілої та стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000,00 гривень.

В частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 20000,00 гривень, суд врахував , що матеріали справи не містять жодних розрахунків понесених позивачем витрат на правову допомогу, як і доказів, що підтверджують понесені витрати та прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, належним чином мотивувавши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, врахувавши принципи законності, виваженості та справедливості, обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілій 10 000 грн. заподіяної моральної шкоди.

В світлі обставин справи , яка є предметом апеляційного розгляду , жодних об`єктивних доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, які б надавали можливість суду визначити компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 2 000 000 (двох мільйонів грн.) , потерпілою та її представником надано не було.

Що стосується вимог представника потерпілої про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 11000 грн. , які були сплачені потерпілою їй за договором від 25 серпня 2020 року , то колегія суддів звертає увагу , що вона участі в суді першої інстанції не приймала , угода з нею укладена вже після постановлення вироку судом першої інстанції , а тому це питання не може бути вирішено в межах цього апеляційного провадження.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства , які ставили б під сумнів законність , обґрунтованість та вмотивованість судового рішення , колегіє суддів не встановлено.

Рішення суду першої інстанції є законим , обґрунтованим і вмотивованим , а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення , а вирок суду щодо ОСОБА_8 , без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376,404,405,407,419 КПК України , колегія суддів Полтавського апеляційного суду -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення , а вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін;

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців з моменту проголошення.

Судді:

___________ __________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4