ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2631/20 Справа № 331/5504/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2020 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового розгляду у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ст. 348, ст.257, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 5 ст.186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, -

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_11
обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_10
захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просять ухвалу суду скасувати, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування апеляційних скарг зазначають, що висновки суду першої інстанції є помилковими, а оскаржувана ухвала є необґрунтованою та немотивованою, прийнята без об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі.
Вказують, що прокурором ОСОБА_11 було надано клопотання про обрання виняткового запобіжного заходу як суду так і сторонам взагалі без будь-яких додатків якими він обґрунтовує існування ризиків та обґрунтованість підозри, що передбачено ст. 177 КПК України. Вважають, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, перестали існувати з плином часу, а всі докази у справі зібрані, свідки та потерпілі допитані.
Звертають увагу на те, що колегія суддів всупереч вимог передбачених ст. 194 КПК України не встановила чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Вважають, що застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим та надмірним втручанням у свободу та особисту недоторканність останнього.
Зазначають також про те, що ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачає право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а тому суд може визначити ОСОБА_8 , як альтернативу триманню під вартою відповідний розмір застави.
Також вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, він має родину, яка складається з п`яти осіб.
Звертають увагу на те, що при розгляді клопотання прокурора у підготовчому судовому засіданні судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_8 на захист та вільний вибір захисника, а також судом першої інстанції безпідставно відмовлено ОСОБА_8 у залученні перекладача з української мови, яку він дуже погано розуміє.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу суду скасувати та обрати ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції є помилковими, а оскаржувана ухвала є необґрунтованою та немотивованою, прийнята без об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі.
Зазначає, що у даному кримінальному провадженні шість обвинувачених, з яких тільки двоє знаходяться під вартою вже дуже тривалий час. Щодо інших обвинувачених по справі обрані більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою. Ніякого тиску на потерпілого чи свідків не вчиняється, при тому що частина обвинувачених перебуває не під вартою. Вже зібрані всі докази по справі, проведені експертизи. Експерти, потерпілі та свідки повідомлені письмово про відповідальність за завідомо неправдиві покази та за відмову від давання показань. Також до потерпілого застосовані засоби безпеки у кримінальному провадженні. Тобто, ніякого тиску або іншого втручання у хід кримінального провадження ОСОБА_10 не може чинити перебуваючи не під вартою.
Вказує, що обвинувачений ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, він має родину, маму та бабусю. В силу віку, бабуся потребує догляду. Перебуваючи під вартою, ОСОБА_10 позбавлений можливості допомагати мамі та доглядати за бабусею, яка потребує допомоги та спеціального догляду. Також у обвинуваченого є житло в якому він проживав до затримання, а саме: АДРЕСА_1 . Отже, доводи суду щодо неможливості обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є необґрунтованими.
Звертає увагу на те, що по справі проведено обшуки, під час яких було вилучено всі необхідні органу досудового слідства речі та майно. При цьому, власне у ОСОБА_10 не вилучено жодної забороненої, здобутої злочинним шляхом або вилученої з обігу речі, в тому числі зброї чи грошових коштів. Припущення прокурора не можуть бути доказом по кримінальному провадженню, а тим більше підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу.
З урахуванням, того, що ОСОБА_10 має стійкі соціальні зв`язки, має постійне місце проживання, проживає з мамою та бабусею, до клопотання прокурора не вчиняв насильницьких дій відносно інших осіб, не погрожував нікому вбивством, що підтверджується самими матеріалами кримінального провадження, вважав за необхідне змінити запобіжний захід на альтернативний. Його сімейне становище дає змогу прийти до висновків про неможливість і недоцільність переховування від органу досудового слідства та суду.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2020 року, зокрема, обрано у відношенні ОСОБА_8 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ст. 348, ст.257, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 10 м. Запоріжжя на час судового розгляду на два місяці терміном дії до 07 вересня 2020 року включно.
Обрано у відношенні ОСОБА_10 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 5 ст.186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 10 м. Запоріжжя на час судового розгляду на два місяці терміном дії до 07 вересня 2020 року включно
В обґрунтування прийнятого рішення, суд зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, що віднесені до тяжких та особливо тяжких злочинів, ймовірно був активним учасником усіх епізодів злочинної діяльності, вчинених організованою групою, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, але не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, та, зважаючи також на кількість інкримінованих ОСОБА_8 правопорушень, наявний ризик продовження злочинної діяльності з метою власного збагачення протиправним шляхом. Крім того, обвинувачений не одружений, на утриманні дітей не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків.
Щодо ОСОБА_10 , суд зазначив про те, що він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, що віднесені до тяжких та особливо тяжких злочинів, вчинених організованою групою, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, що, зважаючи також на кількість інкримінованих особі правопорушень, та його ймовірну активну участь у їх вчиненні, встановлення під час досудового розслідування фактів застосування ним фізичного насильства до потерпілих, колегія суддів вважає, що ризик продовження злочинної діяльності з метою власного збагачення протиправним шляхом є наявним. Крім того, обвинувачений не одружений, на утриманні дітей не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, та, беручи до уваги відсутність роботи та працевлаштування, а також тяжкість покарання за інкриміновані злочини.
Крім того, суд враховував факт застосування заходів безпеки до потерпілого під час досудового розслідування та дані про те, що тиск на нього продовжує вчинятися і на сьогодні, тому у даному випадку наявний і ризик можливого перешкоджання кримінальному провадженню та здійснення спроб незаконного впливу на потерпілого або свідків з боку усіх обвинувачених.
Оскільки встановлені ризики можливого продовження злочинної діяльності, ухилення від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків є очевидними, суд дійшов висновку про доцільність обрання у відношенні обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду даного провадження терміном дії на два місяці.
Заслухавши доповідь судді, думки обвинувачених та їх захисників, які підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя знаходиться кримінальне провадження № 0000045 від 07.01.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ст. 348, ст. 257, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_14 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_15 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_16 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_17 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, зокрема, до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 07.07.2020 року було заявлено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 з тих підстав, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не змінилися, а застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких застосування чи продовження строку тримання під вартою є можливим.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжний захід відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діянь, які їм інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинувачених під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень проти громадської безпеки, проти власності, проти волі честі та гідності особи, вчинених організованою групою, частина з яких відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна.
Таким чином, на даний час продовжує існувати ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду з метою уникнення можливого покарання за скоєння інкримінованих їм злочинів. Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування обвинувачених на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що ризик переховування від суду продовжує існувати, бо під загрозою можливого покарання обвинувачені можуть ухилитись від правосуддя. Тяжкість злочинів не є єдиною підставою продовження строку тримання під вартою, однак на даний час відсутні докази, які б свідчили про те, що встановлені судом ризики при обранні та продовженні запобіжного заходу на даний час втратили свою актуальність.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а саме того, що зокрема, злочинні дії останніх виразились в організації озброєної банди з метою нападу на окремих осіб, участі у такій банді і у вчинюваних нею нападах; в відкритому викраденні чужого майна, вчинене організованою групою, в особливо великих розмірах; в незаконному позбавленні волі і викраденні людини з корисливих мотивів, із застосуванням зброї; в неодноразових незаконних заволодіннях транспортними засобами, поєднаних з насильством, вчинені організованою групою; в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, вчинене організованою групою, поєднане з проникненням у інше приміщення та сховище; в вимозі передачі чужого майна, вчинене з погрозою вбивства, організованою групою, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 можуть переховуватись від суду, в позапроцесуальний спосіб незаконно впливати на потерпілих та свідків. Більш того потерпілі та свідки ще не допитані саме судом під час розгляду кримінального провадження по суті, що спростовує доводи апеляційних скарг захисників про те, що усі свідки та потерпілі вже допитані, а тому у обвинувачених відсутній сенс будь-яким чином впливати на них.
Крім того, як встановлено в ході розгляду апеляційних скарг захисників, до потерпілого ОСОБА_18 були застосовані заходи безпеки під час досудового розслідування, що свідчить про беззаперечну наявність ризику здійснення спроб незаконного впливу на потерпілого або свідків з боку обвинувачених.
Зазначені вище ризики не зменшились, продовжують існувати та в своїй сукупності свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для їх запобігання, і що виправдовує тримання обвинувачених під вартою.
Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених про те, що відсутні або перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та повністю підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, у своєму клопотанні прокурором зазначені доводи на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що він зазначив і у судовому засіданні.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, він має родину, яка складається з п`яти осіб, а обвинувачений ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, він має родину, маму та бабусю, яка в силу віку потребує догляду, перебуваючи під вартою, ОСОБА_10 позбавлений можливості допомагати мамі та доглядати за бабусею, також у обвинуваченого є житло в якому він проживав до затримання, а саме: АДРЕСА_1 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд при постановленні ухвали вказані обставини та особи обвинувачених врахував та надав їм належну оцінку в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обвинувачуються, можливу міру покарання, суспільний інтерес, судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано щодо них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Крім того, позитивні характеристики обвинувачених не можуть бути визнані судом самостійною підставою для пом`якшення обраного запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційних скарг в цій частині.
Посилання апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 на те, що ч. 4 ст. 183 КПК України передбачає право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а тому суд може визначити ОСОБА_8 , як альтернативу триманню під вартою відповідний розмір застави, є безпідставним, оскільки ч. 3 ст. 183 КПК України зазначається, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Разом з тим, п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст.177, 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Як вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_8 обвинувачується зокрема у вчиненні злочинів, об`єктивна сторона яких також включає застосування насильства або погрозу його застосування в тому чи іншому вигляді, а тому враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, його роль у вчиненні злочинів, характер і соціальний інтерес даних кримінальних правопорушень, суд обґрунтовано не визначив розмір застави.
Таким чином, слідчий суддя або суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а тому обов`язок визначити розмір застави, передбачений ч. 3 ст. 183 КПК України, в даному випадку відсутній.
Щодо посилань апеляційних скарг захисників на те, що при розгляді клопотання прокурора у підготовчому судовому засіданні судом першої інстанції було порушено право обвинуваченого ОСОБА_8 на захист та вільний вибір захисника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції було вчинено усі необхідні заходи з метою повідомлення діючих захисників ОСОБА_8 про час та місце проведення підготовчого судового засідання, зокрема, захисникам були направлені СМС-повідомлення про час та місце проведення засідання, чого і не заперечували самі захисники, однак, незважаючи на це, захисники в судове засідання не з`явились, про поважність причин такої неявки суд не повідомили.
У зв`язку з цим, судом першої інстанції, шляхом звернення до вторинної безоплатної правової допомоги, було забезпечено ОСОБА_8 захисником ОСОБА_19 , який приймав участь у підготовчому судовому засіданні та здійснював захист обвинуваченого у відповідності до вимог законодавства.
Доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено ОСОБА_8 у залученні перекладача з української мови, яку він дуже погано розуміє, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.
Стаття 10 Конституції України передбачає, що державною мовою в Україні є українська мова.
Згідно з вимогами підпункту «е» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право, якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, одержувати безоплатну допомогу перекладача.
При вирішенні питання про залучення перекладача визначальним є впевненість суду, що обвинувачений дійсно не володіє або недостатньо володіє державною мовою. Хоча закон не встановлює критеріїв, за якими суд має визначитись у цьому питанні. Такі роз`яснення містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.
Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (підпункт «е» п. 3 ст. 6 Конвенції) та практики ЄСПЛ, зокрема рішення «K. Проти Франції» (K v France), 10210/82, від 07 грудня 1983 року, перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна вести свій захист та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.
Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.
Для констатації факту порушення права особи на захист через незабезпечення обвинуваченого послугами захисника установлення зазначених обставин має бути «поза розумним сумнівом».
При цьому чинниками для з`ясування розуміння особою зазначених обставин Конвенція та практика ЄСПЛ визначають: 1) тривалість проживання у державі ведення судочинства; 2) рівень освіти, час та місце її здобуття; мова навчання; 3) рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ОСОБА_8 , згідно його пояснень в суді апеляційної інстанції, проживає в Україні 20 років, навчався у середній українській школі та отримав атестат середньої школи з атестацією з української мови в тому числі, а тому немає підстав для сумніву, що обвинувачений розуміє українську мову, у розумінні вимог кримінального закону.
Вищевказане свідчить про достатній рівень володіння ОСОБА_8 мовою, якою здійснюється кримінальне провадження, для її сприйняття та розуміння у вчиненні яких саме злочинів він обвинувачується.
Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченими, покладених на них процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинувачених під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, не встановлено.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2020 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4