Провадження № 11-кп/4820/306/20
Справа № 674/1121/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.162 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000206 від 04 червня 2019 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та фактично проживає по АДРЕСА_1 , громадянин України, розлучений, безробітний, з середньою освітою, не має судимостей, ідентифікаційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 020 грн.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 не обирався.
Речових доказів та судових витрат по справі немає.
Цивільний позов не заявлено.
За вироком суду, ОСОБА_9 11 травня 2019 року посадовими особами Дунаєвецького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на підставі рішення Дунаєвецького районного суду від 14 грудня 2018 року №647/1344/18, був виселений з домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Однак, він же, 12 травня 2019 року в порушення вимог ст.30 Конституції України, усвідомлюючи факт, що він не має законних підстав перебувати на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 липня 2018 року на праві власності належить ОСОБА_8 та на підставі договору оренди житлового будинку від 24 липня 2018 року на праві користування належить ОСОБА_7 , діючи умисно, всупереч волі власника та користувача житловим будинком, за відсутності визначених законом підстав та в порушення встановленого законом порядку, незаконно проник до будинку на території домоволодіння по АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просив вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 27 січня 2020 року скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Захисник уважав, що суд першої інстанції у вироку не вказав спосіб вчинення злочину. При цьому за поясненнями обвинуваченого ОСОБА_9 , що не спростовані прокурором та потерпілими, він зайшов у житловий будинок разом з колишньою дружиною ОСОБА_7 через незачинені вхідні двері. Відтак, «проникнення в житло» в розумінні ст.162 КК України як такого, не відбулося, на що ні обвинувачення, ні суд не звернули уваги.
Зазначав, що суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Проте, вказуючи про прямий умисел обвинуваченого ОСОБА_9 на вчинення злочину, місцевий суд не встановив конкретні фактичні дані, які б свідчили, що інтелектом і волею (умислом) обвинуваченого охоплювались виявлені час, місце, спосіб вчинення злочину, а також настання злочинних наслідків, що свідчить про незаконність цього вироку.
На думку захисника, на ступінь вини особи впливають не тільки спосіб вчинення, але і мета та мотив вчинення злочину. Знову ж таки ні мотиву, ні мети вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, суд першої інстанції не встановив.
Натомість обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у інкримінованому йому злочині не визнав та вказував, що у домоволодінні проживає більше 30 років, особистою працею розбудовував його, спільне нажите майно після розлучення між ним і колишньою дружиною не розподілене і він продовжує користуватися всіма речами, що належать колишньому подружжю, знаходяться в будинку та в інших господарських приміщеннях, веде домашнє господарство, обробляє земельну ділянку, сад, тримає живність. Іншого житла немає, а рішення суду про своє виселення оскаржив у касаційному порядку, оскільки з ним не погоджувався. Уважав, що права проживати і користуватися зазначеним житловим будинком і домоволодінням в цілому не позбувався.
При цьому посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку безпідставно не взято до уваги постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №674/1344/18, якою були скасовані рішення Дунаєвецького районного суду від 14 грудня 2018 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право на користування житлом та його виселення.
Таким чином, за наведених обставин прокурор, встановивши, що підстави для порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_9 щодо проникнення в житло виникли в результаті помилкового судового рішення, був зобов`язаний відмовитися від підтримання державного обвинувачення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки відсутня подія кримінального правопорушення. Водночас навіть у відсутність відмови прокурора від державного обвинувачення, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність події злочину, зобов`язаний був самостійно ухвалити виправдувальний вирок відповідно до ч.1 ст.373 КПК України з тих самих підстав.
Крім вже наведених порушень кримінально-процесуальних норм, судом першої інстанції були допущені і інші суттєві порушення, що вплинули на законність вироку. Інкриміновані ОСОБА_9 діяння фактично мали місце 12 травня 2019 року, а не 19 квітня 2019 року (як зазначено у протоколі прийняття заяви від 04 червня 2019 року від ОСОБА_7 про те, що біля 19 год 19 квітня 2019 року ОСОБА_9 незаконно проник у її будинок).
Водночас у вироку місцевого суду йдеться про вину обвинуваченого ОСОБА_9 у проникненні «на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 без дозволу власника та володільця і без законних підстав».
Оскільки обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 складений за ч.1 ст.162 КК України як обвинувачення у незаконному проникненні до житла, то місцевий суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, зазначивши вину обвинуваченого як «проникнення в домоволодіння без дозволу власника та володільця і без законних підстав».
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на підтримання апеляційної скарги з викладених у ній мотивів; прокурора та потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в заперечення поданої апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до норм, передбачених ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах поданої апеляційної скарги.

Колегія суддів перевіривши оскаржуваний вирок місцевого суду на відповідність його вимогам ст.ст.370, 374 КПК України приходить до такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог уважає, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Стаття 162 КК України встановлює кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканість житла громадян.

Колегія суддів зауважує, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, за викладених у вироку обставин не узгоджується з матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, юридична формула кваліфікації його дій не відповідає диспозиції ч.1 ст.162 КК України, тобто відповідно не оформлене обвинувачення.

Так, в обвинувальному акті викладено фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого злочину, які слідчий вважав установленими, правова кваліфікації його дій, а також обставини, що впливають на покарання, в разі його призначення.

Щодо формулювання обвинувачення, колегія суддів зазначає таке.

Як установлено досудовим розслідуванням та відображено у обвинувальному акті, 12 травня 2019 року ОСОБА_9 , усвідомлюючи факт, що йому заборонено знаходитись в місці проживання із колишньою дружиною ОСОБА_7 та відсутністю права на користування будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 липня 2018 року на праві власності належить ОСОБА_8 та на підставі договору оренди житлового будинку від 24 липня 2018 року на праві користування належить ОСОБА_7 , з метою самовільного вселення до чужого житла, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без згоди власника та користувача житловим будинком, через незачинені вхідні двері незаконно проник в приміщення вищевказаного житлового будинку та по теперішній час (17 липня 2019 року) використовує дане житло як місце свого постійного проживання, чим порушує конституційне право ОСОБА_7 на недоторканість житла.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення незаконне проникнення до житла, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

Аналізуючи зміст ч.2 ст.291 КПК України слід зазначити, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення») та формулювання обвинувачення.

Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин злочину, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Отже, фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Колегія суддів звертає увагу, що місцевий суд визнав провину ОСОБА_9 у проникненні «на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 без дозволу власника та володільця і без законних підстав». Однак, обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 складений за ч.1 ст.162 КК України як обвинувачення у незаконному проникненні до житла, тому місцевий суд певною мірою вийшов за межі пред`явленого обвинувачення.

У силу ч.3 ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів уважає, що ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_9 місцевий суд не дотримався зазначених вимог закону.

Ухвалюючи вирок, місцевий суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на які посилалися органи досудового розслідування та згідно зі ст.94 КПК України не оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, не надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, не навів детальний аналіз досліджених доказів.

Дослідивши вказані докази, суд першої інстанції дійшов передчасного, необґрунтованого висновку про доведеність вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину.

Висновок суду недостатньо мотивований й не ґрунтується на даних, які були б належним чином перевірені в судовому засіданні суду першої інстанції та змістовно наведені у вироку.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_9 свою вину не визнав у скоєнні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. Зокрема, зазначив, що тривалий час проживав по АДРЕСА_1 , з дружиною ОСОБА_7 , з якою розлучився. Остання незаконно переоформила вказане домоволодіння, яке отримала в спадщину на свою сестру ОСОБА_8 11 травня 2019 року прибули державні виконавці з рішенням суду про його виселення. Оскільки не бажав з ними сваритися, то забрав окремі свої речі та виселився з вказаного будинку. 12 травня 2019 року зайшов до спірного будинку без згоди потерпілих, бо не мав де проживати.

Потерпіла ОСОБА_7 вказувала про те, що вона проживала в шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_9 з 1986 по 2018 рік. Після смерті батька отримала в спадщину домоволодіння по АДРЕСА_1 , де до розірвання шлюбу проживала з ОСОБА_9 . Через сімейні обставини, у 2018 році продала належний їй житловий будинок ОСОБА_8 з наміром придбати квартиру за місцем проживання дітей в місті Чернівці. Оскільки придбана квартира не готова до експлуатації, то вона уклала договір оренди з власником придбаного будинку на тимчасове проживання. Через систематичне насильство з боку обвинуваченого звернулись до суду про його виселення. Відповідно до рішень суду про виселення, 11 травня 2019 року ОСОБА_9 забрав свої речі та в присутності працівників державної виконавчої служби залишив територію домоволодіння по АДРЕСА_1 . Однак, 12 травня 2019 року обвинувачений без її згоди та згоди власника житлового будинку проник, на територію домоволодіння та житлового будинку, чим порушив її конституційне право на недоторканість житла, у зв`язку з чим звернулась до поліції.

Потерпіла ОСОБА_8 вказувала про те, що у 2018 році придбала у ОСОБА_7 домоволодіння по АДРЕСА_1 та в цей же день уклала угоду про оренду будинку з сестрою ОСОБА_7 на певний період, тобто до того часу поки не буде готова придбана квартира ОСОБА_7 в місті Чернівцях. Згоди ОСОБА_9 на проникнення до належного їй будинку не давала і такої згоди він у неї не запитував. Проживає обвинувачений у будинку без її згоди, чим створює їй перешкоди в користуванні майном.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним ч.ч.2 та 4 ст.17 КПК України, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту (іншого володіння), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).

Місцевий суд у мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів вважає, що вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Місцевий суд, визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним в суді та не виклав його у вироку, що є порушенням п.2 ч.3 ст.374 КПК України та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Усупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції не виклав власних висновків щодо пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення та не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, а вказав у мотивувальній частині, що ОСОБА_9 проник на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 без дозволу власника та володільця і без законних підстав, що є порушенням недоторканості житла особи, яке тягне настання відповідальності за ч.1 ст.162 КК України, обмежившись лише цитуванням положень національних та міжнародно-правових актів з цього приводу стосовно недоторканості житла.

Колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції вказані порушення засад кримінального провадження, які стосуються встановлення фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до ч.1 ст.412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і, оскільки вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст.404 КПК України, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що відповідає вимогам ст.ст.409, 412, 415 КПК України.

Відповідно до ст.415 КПК України, при скасуванні вироку суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції слід усунути зазначені в цій ухвалі порушення вимог КПК, а також ретельно дослідити в сукупності всі обставини провадження, наявні докази, зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №674/1344/18, якою були скасовані рішення Дунаєвецького районного суду від 14 грудня 2018 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право на користування житлом та його виселення, дати їм належну оцінку та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягає задоволенню частково, як така, що містить вимогу про скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415, 418 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4