Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5406/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/5406/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 10 вересня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким (позбавлення волі на певний строк), -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та норм міжнародного права, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що він не звертався до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну призначеного йому покарання на більш м`яке у порядку, передбаченому ст.ст. 81, 82 КК України, а тому суд безпідставно послався у рішенні на вказані норми законодавства. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в його заяві доводам на користь можливості його звільнення на підставі вказаних в заяві норм права та практики Європейського суду з прав людини. Зазначає, що подальше його ув`язнення є протиправним, оскільки порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся із клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким - на позбавлення волі на певний строк, зарахувавши відбутий строк до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», вважає, що знаходиться в таких умовах як і засуджений ОСОБА_9 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини. Тому призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі має бути замінене на більш м`яке, а саме на позбавлення волі на певний строк, врахувавши, що він вже відбув більше 19 років призначеного покарання.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2003 року за ч.3 ст.186, ч.4 ст.187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 жовтня 2003 року зазначений вирок щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ч.4 ст. 187, п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України залишено без зміни, цей же вирок в частині засудження за ч.3 ст. 186 КК України скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд.
Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2004 року ОСОБА_8 засуджений за ст.ст.187 ч.3, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 09 грудня 2004 року вирок суду від 19 серпня 2004 року залишено без зміни.
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2018 року зараховано засудженому ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01 січня 2003 року по 09 грудня 2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироками апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2003 року та від 19 серпня 2004 року.
Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)».
Враховуючи, що відповідно до положень ст.87 КК України, особи, які засуджені до довічного позбавлення волі, мають право на помилування після відбуття певного строку покарання, інших умов звільнення від відбування покарання діючим Кримінальним кодексом України не передбачено, а також того, що ОСОБА_8 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини, і призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України, що в даному випадку не є надмірним, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у виді смертної кари була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_8 на життя, свободу не були порушені, суд дійшов висновку про відсутність підстав для заміни призначеного йому покарання.
Засуджений ОСОБА_8 будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, клопотання про участь в судовому засіданні не заявляв. Враховуючи думку сторін, які не заперечували щодо апеляційного розгляду у відсутності засудженого, те, що його участь в даному випадку не є обов`язковою, апеляційний суд вважає можливим провадити апеляційний розгляд у відсутності засудженого ОСОБА_8 .
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2003 року за ст.ст. 186 ч.3, 187 ч.4, 115 ч.2 п.п. 1, 6, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.п. 42-44).
Ухвалою Верховного Суду України від 30 жовтня 2003 року вирок суду від 01 серпня 2003 року щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ст.ст. 187 ч.4, 115 ч.2 п.п. 1, 6, 70 залишено без зміни, цей же вирок в частині засудження за ст. 186 ч.3 КК України скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд.
Такими чином, за вчинені ОСОБА_8 злочини, передбачені ст. 115 ч. 2 п.п. 1, 6 Кримінального кодексу України, санкцією вказаної частини статті передбачається покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Вказання апелянтом на те, що призначена йому міра покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції апеляційний суд вважає безпідставними.
Так, аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається апелянт перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Доводи апелянта проте, що суд безпідставно послався на ст.ст. 81, 82 КК України, не спростовують висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Крім того в ухвалі місцевого суду викладено висновки Великої Палати Верховного Суду (постанова від 08.07.2020 року у справі №1-42/2004), згідно яких: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Зазначені висновки не стосуються застосування ст.ст. 81, 82 КК України, а тому висновки місцевого суду є обґрунтованими.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції за результатами розгляду клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 10 вересня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким (позбавлення волі на певний строк) без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: