Ухвала
Іменем України
27 серпня 2020 року

м. Київ
справа № 459/3127/19
провадження № 51-4009 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2019 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року змінено вирок суду першої інстанції. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. В решті вирок суду залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим вчиненні умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, через м`якість. При цьому прокурор посилається на ту обставину, що судом апеляційної інстанції не враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 злочину, ступеню його тяжкості, відношення ОСОБА_4 до вчиненого злочину, обставини його вчинення та дані про особу засудженого. Тому, на думку прокурора, апеляційним судом належним чином не мотивовано рішення в частині звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.

Доводи касаційної скарги прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, а саме безпідставного звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, на думку колегії суддів є непереконливими.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, врахував конкретні обставини кримінального провадження. Так, суд виходив з того, що суд першої інстанції недостатньо врахував особу винного; обставини, що пом`якшують покарання, та інші обставини справи, а саме, те що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вину у вчиненні злочину визнав повністю, а також активно сприяв розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання; відшкодував шкоду потерпілому в повному обсязі, потерпілий до нього претензій немає та просить суворо не карати.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, дані, що характеризують особу засудженого та його вік, обставини, що пом`якшують покарання, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що покарання, за своїм видом та розміром, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України, а звільнення засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України відповідає вимогам закону.
Тому, суд апеляційної інстанції дотримався вимог закону при призначенні покарання засудженому та його ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України, не містить підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для її зміни чи скасування.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3