Постанова
іменем України
17 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 711/3367/17
провадження № 51-3710км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
виправданого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої і апеляційної інстанцій, на вирок Придніпровського районного суду м. Черкас від 8 липня 2019 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000046, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драбівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Придніпровського районного суду м. Черкас від 8 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК, і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, будучи обізнаним про існування рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 лютого 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, про що був сповіщений юристом ОСОБА_8 , котра представляла інтереси останнього згідно нотаріально посвідченої довіреності, та, отримавши 2 березня 2015 року від неї на власну електрону пошту скановану його копію, умисно, з метою перешкоджання виконанню рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 лютого 2015 року в частині витребування з його незаконного володіння земельної ділянки на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради, 28 серпня 2015 року уклав договір дарування вищевказаної земельної ділянки, згідно якого безоплатно передав у власність ОСОБА_9 (сина) земельну ділянку площею 1000 м2, яка розташована в АДРЕСА_2 , з кадастровим номером - -02-009-0016 та нормативною грошовою оцінкою 344 950 грн., зазначивши в п. 8 вказаного договору, що дарувальник передав у власність обдаровуваного вищевказану земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій осіб, про які в момент складання договору дарувальник і обдарований не знати не могли, оскільки на момент укладення вказаного договору ОСОБА_7 був обізнаним із рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 лютого 2015 року, та своїми діями спричинив істотну шкоду охоронюваним законом громадським інтересам на суму 344 950 грн.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що місцевий суд усупереч вимогам статей 7, 9, 22, 94, 370, 374 КПК не надав належної оцінки зібраним стороною обвинувачення доказам у їх сукупності та не дослідив їх взаємозв`язок і безпідставно дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК. На переконання прокурора, місцевий суд неправильно застосував положення закону України про кримінальну відповідальність щодо визначення об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_7 злочину, а саме перешкоджання виконанню судового рішення, однією із форм (способів) якого є зміна організаційно-правової форми об`єкта, який підлягає витребуванню, його відчуження, зміна правової форми його володіння чи користування на користь третіх осіб, не надав оцінки доказам обвинувачення про те, що ОСОБА_7 вчинив активні дії (здійснив відчуження вказаної земельної ділянки на користь свого сина, уклавши 28 серпня 2015 року договір дарування земельної ділянки), якими створив перешкоди у виконанні ухвали апеляційного суду Черкаської області від 19 лютого 2015 року.
Вказує, що апеляційний суд не врахував позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 683/1507/16-к (провадження № 51-8872км18) та усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження усіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які, на переконання сторони обвинувачення, були дослідженні неповно та з істотним порушення вимог КПК, повторно не дослідив письмових доказів, не оцінив їх на предмет належності, допустимості, і, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на доводи, викладені у скарзі, у зв`язку із чим ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У запереченні на касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, а захисник та виправданий заперечували проти задоволення касаційної скарги, просили вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК встановлено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
З матеріалів кримінального провадження видно, що прокурор, не погодившись з вироком місцевого суду стосовно ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу. Мотивуючи свою позицію щодо незаконності оскарженого судового рішення, зазначав, що висновки суду першої інстанції щодо невинуватості виправданого у вчиненні інкримінованого йому злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки зроблені внаслідок неповного, однобічного дослідження доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження. Стверджував, що внаслідок неправильної оцінки доказів та показань свідків суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо не доведення стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК. Вважав за необхідне для правильного встановлення обставин кримінального провадження повторно допитати в апеляційному суді обвинуваченого, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , дослідити письмові докази та надати їм належну оцінку.
За змістом п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, статей 91, 94 КПК суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності лише на підставі їх безпосереднього дослідження.
Крім того, відповідно до вимог ст. 95 КПК показання це відомості, які надаються в усній формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставинам у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права та законність. Без безпосереднього дослідження доказів, допиту свідків, їх належної перевірки та оцінки суд позбавлений можливості встановити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та надати правильну правову оцінку діянню.
Ураховуючи, що прокурор, оскаржуючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_11 , посилався в апеляційній скарзі на однобічність і неповноту розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та помилкову оцінку ним доказів і просив ухвалити новий обвинувальний вирок, суд апеляційної інстанції з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження такого судового рішення відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК мав створити необхідні для цього умови, у тому числі й шляхом повторного дослідження обставин, які оспорюються та про необхідність іншої оцінки яких ішлося в апеляційній скарзі.
Забезпечення таких умов передбачено ч. 3 ст. 404 КПК, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального закону, оскільки без наведення достатніх мотивів відмовив у задоволенні клопотання прокурора про допит виправданого, свідків та повторне дослідження доказів, які, на думку останнього, підтверджують винуватість виправданого у вчиненні інкримінованого йому діяння, безпосередньо письмові докази не дослідив, свідків сторони обвинувачення не допитав та не дав власної оцінки усім обставинам кримінального провадження з огляду на статті 22, 23, 94, 95 КПК. При цьому апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, наданою їм судом першої інстанції, та не усунув усіх невідповідностей і протиріч, на які вказував прокурор.
Таким чином, апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК, оскільки не навів переконливих мотивів на спростування доводів прокурора та не обґрунтував свого рішення належним чином, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність та необхідність залишення виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 без змін, а апеляційної скарги прокурора без задоволення.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення і тягнуть за собою скасування ухвали апеляційного суду.
Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність.
При новому апеляційному розгляді суду необхідно відповідно до вимог статей 94, 95, 439 КПК, положень глави 31 КПК дослідити обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій задовольнити частково, ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3