ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2458/20 Справа № 205/5864/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська,

про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 рокувідмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура, а для звільнення від відбування покарання на підставі ст.ст. 80, 84 КК України, відсутні будь-які правові підстави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу захисник зазначає, що за час відбування покарання ОСОБА_7 непоправно втратив здоров`я, зазнав нелюдського поводження і на даний час не існує вагомих підстав для подальшого його тримання в ув`язненні.
Вважає, що до прийняття КК України (2001 року) вказана відсутність правової визначеності закону, яка є невід`ємною складовою частиною принципу верховенства права, не надавала судам права застосовувати новий вид покарання довічне позбавлення волі до злочинів, які не були визначені законом як особливо тяжкі. Крім того, з 29 грудня 1999 року (часу скасування смертної кари) по 29 березня 2000 року (часу набрання чинності Законом України №1483-111, яким було введено довічне позбавлення волі), максимальною мірою покарання, передбаченою кримінальним законодавством України, було 15 років позбавлення волі.

Зазначає, що відповідно до абзацу 3 ст. 22 КУ при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Довічне позбавлення волі є більш суворим видом покарання у порівнянні з 15 роками позбавлення волі, а отже, на думку захисника, ЗУ №1483-ІІІ, яким введене довічне позбавлення волі, згідно абзацу першого ст. 58 КУ не має зворотної сили, та відповідно застосування довічного позбавлення волі за злочин, передбачений ст. 93 КК України (1960 року) є безпідставними.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу місцевого суду без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції за наявними у справі матеріалами в межах апеляційної скарги.
Відповідно до матеріалів провадження вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2002 року ОСОБА_7 засуджено за п.п. а, г, і ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 12 листопада 2002 року вирок суду залишено без зміни.
Призначене покарання ОСОБА_7 на даний час відбуває у державній установі Дніпровська виправна колонія (№89).

Частиною 1 ст. 152 КВК України та ст.ст. 80, 81, 82, 84 КК України визначені підстави для звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання, заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від покарання за хворобою вирішуються місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положень ч. 1 ст. 81 КК України та ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Водночас, статтею 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи (ч.1). Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років (ч. 2).

У відповідності до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні; засуджена судом іноземної держави і передана для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, вирок суду щодо якої приведено у відповідність із законодавством України; засуджена в Україні і передана для відбування покарання іноземній державі, якщо ця держава погодилася визнати і виконати прийняте в Україні рішення про помилування. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших субєктів про доцільність помилування.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що за час відбування покарання ОСОБА_7 непоправно втратив здоров`я, зазнав нелюдського поводження і на даний час не існує вагомих підстав для подальшого його тримання в ув`язненні, не заслуговують на увагу з огляду нанаступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 КК України особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28 вересня 1973 року №8, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання. Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання їхня хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від дальшого відбування покарання, затвердженому спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15 серпня 2014 року.

Відповідно до Інструкції про порядок медичного обстеження засуджених, які страждають тяжкими хворобами, затвердженої Міністерством внутрішніх справ України 13 травня 1992 року, обстеження таких засуджених здійснюється спеціальними лікарськими комісіями, які за результатами обстеження складають відповідний висновок.

В матеріалах провадження відсутній та під час апеляційного перегляду стороною захисту не було надано висновку про медичний огляд засудженого ОСОБА_7 щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від дальшого відбування покарання, а тому на даний час відсутні підстави для звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 84 КК України.
Щодо посилань захисника на незаконність призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення, оскільки, на його думку, на момент вчинення засудженим злочину максимальний термін призначеного йому покарання мав складати 15 років позбавлення волі, слід зазначити наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втратили чинність з моменту ухвалення цього Рішення. В той же час, згідно з п. 3 резолютивної частини зазначеного Рішення Верховній Раді України необхідно привести Кримінальний кодекс України у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України.

З рішення Конституційного суду України №1-5/2011 від 26 січня 2011 року в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, слідує, що у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 3, 8, ч. 1 ст. 58, п. 22 ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", ч. 2 ст. 6 Кримінального кодексу України 1960 року, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Дане рішення узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, згідно яких заміна смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на 15 років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачене законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року).

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину, що також узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03).

Враховуючи викладене, суд вважає, що посилання захисника на незаконність призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі є необґрунтованим.

За таких обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, оскільки клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, так як не може бути вирішене судом за відсутності законодавчого механізму, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4