№ 336/4354/16-к
Пр. № 1-кп/336/10/2017
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, батька дитини, 13.11.1016 року, працює електрозварювальником в асоціації «Облшляхспецбуд», зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю два роки;

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2012 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України з застосуванням положень ст. 71 КК України до чотирьох років одного місяця позбавлення волі; звільненого з місць позбавлення волі 17 вересня 2015 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю один рік;

у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений, який має судимості за вчинення корисливих злочинів проти чужої власності, вчинених різними способами, під час іспитового строку, призначеного попереднім вироком, вчинив кримінально каране діяння проти здоров`я людини за таких обставин.

В проміжок часу між 14 годиною 30 хвилинами та 15-00 годиною 4 березня 2016 року обвинувачений, керуючись умислом на навмисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, біля адміністративної будівлі державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, вул. Брюллова, 4, під час конфлікту, що виник і розвивався у вказаному місці на підґрунті взаємної неприязні між обвинуваченим і потерпілим ОСОБА_4 , навмисно наніс потерпілому один удар ножом, який тримав в правій руці, в область грудної клітини праворуч, який спричинив ОСОБА_4 проникаюче поранення правої половини грудної клітини в проекції п`ятого міжребірря по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням нижньої долі правої легені, з розвитком гемопневмотораксу праворуч (скупченням крові в плевральній порожнині), з ушкодженням міжреберних судин, яке відповідно до висновку судової медичної експертизи кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, заявивши, що умислу на спричинення шкоди здоров`ю потерпілого він не мав, а можливість утворення рани у потерпілого пов`язує з контактуванням тіла потерпілого з манікюрними щипчиками, закріпленими на зв`язці ключів, що знаходилась в руці обвинуваченого, яку він виставив в бік потерпілого, що переслідував його.

Події, які передували згаданій ситуації, описав так.

В зазначений в обвинуваченні час він у товаристві свого приятеля ОСОБА_7 прогулювався по вулиці Брюллова в м. Запоріжжі. Біля магазину «Апельмон» вони зустріли потерпілого, який одразу, як тільки побачив ОСОБА_6 , почав вести себе неадекватно: розмахувати руками, ображати ОСОБА_6 , голосно стукати по стінах кіоску, що розташований поряд з місцем, де розгорталися події. Обвинувачений закликав потерпілого заспокоїтися та вести себе у відповідності до правил перебування у громадських місцях, продовжуючи рух із своїм приятелем. Проте потерпілий не заспокоювався і переслідував ОСОБА_6 , намагаючись вдарити обвинуваченого кулаком по обличчю та реалізував свій намір, вдаривши його кулаком в ділянку лівого ока біля магазину «Апельмон». Констатуючи, що потерпілий не прислухається до його закликів і продовжує зухвалу поведінку, ОСОБА_6 почав бігти від нього. Певний проміжок часу вони бігли по вул. Брюллова, і обвинувачений продовжував закликати ОСОБА_8 втихомиритися. Оскільки потерпілий не збирався заспокоюватися, обвинувачений зупинився та з метою забезпечення власної безпеки простягнув в бік потерпілого руку, в якій тримав зв`язку ключів. Для потерпілого, який наближався до ОСОБА_6 дуже швидко, зупинка обвинуваченого була несподіваною, тому він на бігу наскочив на обвинуваченого та збив його з ніг, що зумовило падіння і обвинуваченого, і потерпілого. Внаслідок падіння обвинувачений втратив годинника, що був на руці, та вміст кишень куртки. Після падіння потерпілий підвівся та пішов в інший бік, продовжуючи погрози на адресу ОСОБА_6 .

Приятель ОСОБА_6 . ОСОБА_7 весь час рухався за обвинуваченим та потерпілим і мав можливість спостерігати описані події.

Обвинувачений заперечує наявність будь-яких конфліктів та взагалі випадків спілкування з потерпілим, якого знає як учня навчального закладу, в якому він здобув середню освіту. В той день він вперше продемонстрував таку несподівану для обвинуваченого поведінку.

Цивільний позов через відсутність умислу на спричинення шкоди здоров`ю потерпілого не визнав.

Винуватість обвинуваченого у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження за описаних обставин підтверджує сукупність таких, досліджених у судовому засіданні, доказів.

За змістом протоколу прийняття від ОСОБА_4 , який поінформований про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.03.2016 року, потерпілий просить притягнути до відповідальності ОСОБА_9 , який близько 15-00 години 4 березня 2016 року на вул. Брюллова в м. Запоріжжі наніс йому один удар ножом, спричинивши тілесні ушкодження (а. с. 181 т. 2).

Про обставини отримання ножового поранення потерпілий розповів в судовому засіданні таке.

О 14 годині 30 хвилин на початку березня 2016 року він рухався по вул. Брюллова в м. Запоріжжі, де зустрівся із співробітником суб`єкта господарювання, з яким перебував у трудових стосунках, - ОСОБА_10 . Поспілкувавшись зі знайомим він продовжив рух в бік вул. Моторобудівників в м. Запоріжжі, зустрівши на своєму шляху обвинуваченого в товаристві іншої особи. До того часу між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, через непередбачувану агресію ОСОБА_11 , який завжди під час зустрічі зі ОСОБА_4 погрожував тому розправою, ображав його, лихословив. Побачивши ОСОБА_6 в цей день, потерпілий дійшов висновку, що і зазначена зустріч не стане виключенням з обурливої поведінки обвинуваченого протягом останнього часу, тому став готуватися до можливого фізичного конфлікту з ОСОБА_6 , для чого вирішив передати верхній одяг та речі, що були у нього в руках, реалізатору розташованого неподалік кіоску, проте йому не відчинили віконце. Коли ОСОБА_6 порівнявся з потерпілим, він спитав у обвинуваченого, в чому причина його агресії, на що ОСОБА_6 вийняв з кишені ніж та почав погрожувати потерпілому, відтиснувши його в бік проїзної частини, тоді як позаду ОСОБА_4 стояв супутник ОСОБА_6 . Потерпілий схопив обвинуваченого за руку з метою знешкодити його дії, проте обвинувачений визволив свою руку, при цьому висловлюючи образи в бік потерпілого, розвернувся і почав рух в бік податкової інспекції. Метрів 5-10 обвинувачений йшов спиною назад і замахувався на потерпілого, який прийняв рішення переслідувати ОСОБА_6 , оскільки людина з ножом являє собою загрозу для суспільства. Приятель ОСОБА_6 весь час рухався позаду потерпілого. Продовжуючи рух в бік податкової інспекції, ОСОБА_6 розвернувся і побіг, а потерпілий переслідував його, також біжучи. За спливом нетривалого часу обвинувачений зупинився, різко розвернувся та наніс потерпілому удар ножом в праву під пахвову частину. Усвідомивши, що отримав серйозне поранення, потерпілий направився до лікарні публічного акціонерного товариства «Мотор Січ», що знаходиться неподалік від місця події і де йому була надана перша медична допомога. Коли він знаходився у фойє лікувального закладу, то бачив, як обвинувачений і його супутник заглядали з вулиці скрізь скляні двері в приміщення лікарні.

Відтворений в судовому засіданні відеозапис слідчого експерименту від 26.04. 2016 року з участю потерпілого ОСОБА_4 підтверджує показання потерпілого про обставини заподіяння шкоди його здоров`ю (а. с. 206-209 т. 2).

Про можливість утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_4 за обставин, на які він посилається під час проведення слідчого експерименту, та про можливість утворення тілесного ушкодження у потерпілого внаслідок одного удару ножом свідчить висновок судової медичної експертизи № 1605 Д від 16.05.2016 року (а. с. 213-214 т. 2).

Обставини зустрічі з потерпілим в день, до якого відноситься подія злочину, та обставини отримання ОСОБА_4 тілесного ушкодження підтвердив допитаний судом свідок ОСОБА_10 .

Зокрема, свідок розповів, що в день, коли сталася подія злочину, він випадково зустрівся зі ОСОБА_12 , з яким в той час працював в акціонерному товаристві «Мотор Січ», на вулиці Брюллова в м. Запоріжжі. Приятелі хвилин п`ять-десять поспілкувалися на спільні теми, а потім розійшлися в різні боки: свідок продовжив рух додому, в бік податкової інспекції, а ОСОБА_4 направився в бік магазину «Апельмон». По дорозі додому свідок зайшов до магазину «Байда», де провів близько п`яти хвилин. Коли він залишив приміщення магазину та продовжив рух додому, його увагу привернули крики, які змусили його обернутися, внаслідок чого він побачив, що в його напрямку біжать ОСОБА_13 та хлопець, якого він впізнає в обвинуваченому ОСОБА_6 . При цьому обвинувачений біжить першим, а ОСОБА_14 його переслідує. Раптово обвинувачений зупинився та наніс удар ОСОБА_4 , який наблизився до нього, правою рукою в верхню праву частину грудної клітини, після чого ОСОБА_14 схопився за бік та пішов в напрямку лікарні акціонерного товариства «Мотор Січ». Предмета, який знаходився в руці ОСОБА_6 , він не розгледив. Відстань, що розділяла його та учасників конфлікту, становила близько 150 метрів. Він дуже поспішав в справах, тому не підійшов до ОСОБА_14 , а направив свої кроки додому. Наступного дня йому зателефонував ОСОБА_4 та повідомив про те, що зазнав ножового удару від ОСОБА_6 .

З протоколу огляду місця події від 04.03.2020 року і фототаблиці до нього витікає, що місцем пригоди є ділянка місцевості між будинками № 2 та АДРЕСА_2 , яка являє собою асфальтовану ділянку тротуару розмірами 5 на 5 метрів (а. с. 179-180 т. 2).

З виписного епікризу слідує, що ОСОБА_4 перебував на лікуванні у комунальній установі «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» з 4 по 22 березня 2016 року включно з діагнозом: проникаюче поранення грудної клітини справа (а. с. 186 т. 2)

Згідно з висновком експерта № 1091 від 01.04.2016 року проникаюче поранення правої половини грудної клітини в проекції п`ятого міжребірря по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням нижньої долі правої легені, з розвитком гемопневмотораксу праворуч (скупченням крові в плевральній порожнині), з ушкодженням міжреберних судин кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, що утворилися від не менш, ніж одного травматичного впливу предмету з колюче-ріжучими властивостями, давність утворення яких не суперечить строкам, вказаним в медичній документації (а. с 188-189 т. 2).

За висновком судової імунологічної експертизи № 896 від 28.04.2016 року на куртці і футболці потерпілого ОСОБА_4 виявлена кров людини, чиє походження від потерпілого не виключається (а. с. 197-199 т. 2).

У відповідності до судової медичної експертизи № 199 від 20.05.2016 року пошкодження на куртці та відповідні йому ушкодження на інших предметах одягу від потерпілого ОСОБА_4 були заподіяні пласким односторонньогострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, з шириною частини клинка, що занурилася, не менше 11,5 мм (а. с. 201-203 т. 2).

Перелічені фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються один з одним, об`єктивно відтворюють подію злочину.

Оскільки показання обвинуваченого в силу кримінального процесуального законодавства є джерелом доказів, суд, оцінюючи їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив, знаходить їх недостовірними, виходячи з такого.

Оцінюючи показання обвинуваченого про можливість утворення поранення від манікюрних щипчиків, наявних на його зв`язці, коли він витягнув руку в бік ОСОБА_4 під час його переслідування останнім, суд знаходить вказану версію неспроможною, оскільки заподіяння проникаючого поранення з ушкодженням легені та ушкодженням міжреберних судин особі, вдягненій в куртку, светр та футболку, з застосуванням знаряддя для виконання манікюру є невірогідним.

Окрім того, означена версія спростовується сукупністю наведених судом даних про застосування обвинуваченим ножа під час заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, до яких (фактичних даних) відносяться:

показання потерпілого, який попереджався про відповідальність за заздалегідь неправдиві показання, про нанесення удару саме ножом, який обвинувачений продемонстрував ще на початку розвитку конфлікту;

висновки судових експертиз про знаряддя заподіяння шкоди потерпілому (предмет з колюче-ріжучими властивостями); про заподіяння поранення пласким односторонньогострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, з шириною частини клинка, що занурилася, не менше 11,5 мм; про можливість утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_4 за обставин, на які він посилається під час проведення слідчого експерименту, та про можливість утворення тілесного ушкодження у потерпілого внаслідок одного удару ножом;

показання очевидця спричинення шкоди потерпілому свідка ОСОБА_10 , що попереджався про встановлену законом відповідальність свідка, який бачив нанесення навмисного удару ОСОБА_6 . ОСОБА_4 , після якого потерпілий, схопившись за бік, направився до медичного закладу.

З урахуванням викладеного суд оцінює таку заяву обвинуваченого як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яку обвинувачений, не будучи суб`єктом переслідування за дачу заздалегідь неправдивих показань, вправі обирати на власний розсуд.

Принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які є однією з засад кримінального судочинства, внормований статтею 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з якого випливає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних, які є допустимими, належними та достовірними, достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, яке поза розумним сумнівом доведене в цьому провадженні.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд доходить висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України як умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння.

Дійшовши висновку про те, що сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті означеного процесуального рішення, суд не може погодитися з твердженнями захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження і як наслідок виправдання його, виходячи з такого.

Суб`єктивна сторона інкримінованого обвинуваченому злочину характеризується умислом, це прямо випливає з найменування складу злочину, що передбачений ст. 121 КК України і встановлює відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, спричинення тяжкого ушкодження здоров`ю особи з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тяжкого ушкодження здоров`ю іншої людини і бажає його настання, або з непрямим умислом коли винний хоча і не бажає настання передбачених диспозицією частини статті обвинувачення наслідків, але свідомо це припускає.

Суб`єктивній стороні умисного тяжкого тілесного ушкодження притаманні умисні дії, що вчиняються як з прямим, так і з непрямим умислом, коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Як випливає з роз`яснень п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Відповідно до правового висновку, сформульованого в Постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 31 січня 2013 року (справа № 5-32кс12), судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

При вирішенні питання про спрямованість умислу ОСОБА_6 , суд бере до уваги ознаки, що характеризують об`єктивну сторону складу кримінально караного діяння, яке передбачає відповідальність за умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а саме: нанесення цілеспрямованого удару ножом, тобто річчю, що застосовується для розрізання предметів матеріального світу, і з огляду на її колюче-ріжучі властивості завідомо становить джерело підвищеної небезпеки, у життєво-важливий орган свідчить про те, що обвинувачений не міг не усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій та наслідків, до яких вони призведуть, та бажав настання суспільно небезпечних наслідків, тобто діяв з прямим умислом.

На користь вказаного висновку про спрямованість умислу обвинуваченого свідчить його агресивна поведінка по відношенню до потерпілого, образи, вигуки, провокування ним конфлікту між сторонами, демонстрація знаряддя спричинення тілесних ушкоджень, що передувала застосуванню ним вказаного знаряддя і зумовила переслідування його потерпілим з метою відвернення суспільно тяжких наслідків.

У зв`язку з викладеним суд може констатувати, що визнане доведеним обвинувачення грунтується на досліджених в судовому засіданні доказів, що поза розумним сумнівом доводять причетність ОСОБА_6 до інкримінованих йому дій.

Не впливають на вказаний висновок суду і показання свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні 10 липня 2017 року, відтворені в судовому засіданні 27 листопада 2020 року, про те, що під час конфлікту між обвинуваченим і потерпілим останній почав наносити ОСОБА_6 удари, яких було не менш, ніж чотири, кулаком по обличчю. Така поведінка, за словами свідка, становила небезпеку для благополуччя ОСОБА_6 , який з метою уникнення насильства з боку потерпілого почав втікати від нього. Свідок заявляє, що застосування ОСОБА_6 насильства по відношенню до ОСОБА_4 він не бачив, як і не бачив ножа в руках у ОСОБА_6 .

Означені показання є недостовірними, вони суперечать сукупності досліджених судом доказів та спростовуються цими процесуальними джерелами.

При їх аналізі суд враховує, що ці показання надані особою, яка є другом обвинуваченого, тому заінтересована у вирішенні провадження, у зв`язку з чим оцінює ці показання, які вочевидь побудовані на користь обвинуваченого, як вияв бажання допомогти обвинуваченому уникнути відповідальності за вчинені дії.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, бере до уваги думку потерпілого про вид та розмір покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_6 , який має судимості за вчинення корисливих злочинів проти чужої власності, вчинених різними способами, під час іспитового строку, призначеного попереднім вироком, скоїв тяжкий злочин, об`єктом якого є охоронювана Основним Законом України найвища соціальна цінність здоров`я людини.

Наведені судом обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, його схильність до вчинення кримінально караних діянь, неефективність застосування щодо нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням і повністю виключають можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також для застосування положень закону про призначення більш м`якого покарання або покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення.

Поряд з цим суд бере до уваги і відомості про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, що свідчить на користь достатніх можливостей для переоцінки вчинених дій, усвідомлення значущості моральних та соціальних цінностей; має роботу, сім`ю, де виховується дитина обвинуваченого; в судовому засіданні приніс вибачення потерпілому, що у сукупності свідчить про достатній рівень його соціалізації.

Відсутність захворювань, що становлять небезпеку для оточення, як свідчать відомості з закладів охорони здоров`я про неперебування на диспансерному обліку в комунальних установах «Запорізький обласний наркологічний диспансер» та «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради (а. с. 237, 238 т. 2), також свідчить на користь передумов для виправлення обвинуваченого та можливості його звернення до моральних і соціальних цінностей.

У зв`язку з викладеним доходить висновку про можливість призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, яке встановлене санкцією частини статті звинувачення.

Застосування такого розміру покарання, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не тільки кара, а й перевиховання винної особи, а також запобігання вчиненню нових кримінально караних діянь.

Приєднанню до покарання, призначеного цим вироком, підлягає покарання, не відбуте ОСОБА_6 за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року.

Пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує його покарання, є рецидив злочинів, тобто наявність судимостей за інші навмисні кримінально карані діяння.

Цивільний позов вирішений шляхом отримання пояснень цивільного позивача та цивільного відповідача, дослідження наданих позивачем фактичних даних.

Позов містить вимоги про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 2999 грн. майнової шкоди, яка утворилася з видатків на лікування потерпілого, та про стягнення 20000 грн. моральної шкоди, яку потерпілий зазнав через протиправне тяжке ушкодження здоров`я, тривале відновлення якого було поєднане із зміною звичного способу життя, змушеною зміною планів та поєднаними з цим фізичними та емоційними зусиллями щодо організації власної життєдіяльності з урахуванням змін, що сталися після отримання ним ножового поранення.

В судовому засіданні потерпілий підтримав вимоги позову, просить про його задоволення.

Обвинувачений, який повністю не визнавав позов протягом судового розгляду, під час судових дебатів заявив про визнання позову в частині майнових вимог.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином, і стягнення безпідставно набутого майна» при розгляді цивільного позову в кримінальній справі суд може керуватися відповідними нормами цивільного процесуального законодавства, тому суд при розв`язанні позовних вимог виходить з встановлених цивільним процесуальним законодавством засад і застосовує відповідні аналізуємим правовідносинам норми матеріального права.

В силу роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз`яснень постанов Пленуму Верховного Суду України підставою для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду є сукупність таких передумов, як винна, протиправна дія особи, наявність шкоди, причинний зв`язок між діями особи та шкодою, яка настала.

Враховуючи зазначені положення, суд виходить з того, що шкода, що підлягає відшкодуванню, має бути реальною і перебувати в прямому причинному зв`язку з діями винної особи, тому враховуючи засади диспозитивності і змагальності цивільного і кримінального судочинства, вважає за необхідне позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити в розмірі фактично понесених ним витрат, які підтверджені документально, а саме; в сумі 2999 грн. (а. с. 36-45 т. 1).

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд, безумовно, знаходить їх ґрунтовними, оскільки вони зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу протиправного тяжкого ушкодження здоров`я, і при вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд бере до уваги вимушені зміни звичного способу життя потерпілого, які завдають емоційного дискомфорту, переживання, які пов`язані з самим ушкодженням та його тривалим лікуванням, і вважає, що розмір заявленого до стягнення відшкодування повністю відповідає глибині моральних страждань потерпілого, а вказана сума є повністю доведеною наданими ним процесуальними джерелами, відповідає вимогам розумності та виваженості.

Доля речових доказів підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в провадженні відсутні.

Так як на момент ухвалення цього вироку ОСОБА_6 перебуває під вартою у зв`язку з застосуванням щодо нього запобіжного заходу в іншому кримінальному провадженні, яке розглядається Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, за ознаками ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, суд знаходить за необхідне постановити про початок строку відбування покарання з моменту затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В АЛ И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

У відповідності до ст. 71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати покарання, не відбуте за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2015 року, визначивши, що строк, який підлягає відбуванню, становить шість років.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, а саме: з 21 вересня 2020 року.

Речові докази одяг, що належить ОСОБА_4 (куртку, светр, дві футболки), зразки крові ОСОБА_4 , які передані на зберігання до камери зберігання речових доказів Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, - знищити.

Визнані речовими доказами диски з записом процесуальних дій, які долучені до матеріалів кримінального провадження, - зберігати з матеріалами кримінального провадження.

Цивільний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у відшкодування майнової шкоди 2999 грн., у відшкодування моральної шкоди - 20000 грн.

Вирок може бути оскаржений до Запорізької апеляційного області протягом протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня отримання копії вироку.

Учасникам кримінального провадження, які не були присутні в судовому засідання, копію вироку буде направлено не пізніше наступного дня після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1