КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/893/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

20 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0003126 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_6 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з іспитовим строком на 2 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

В с т а н о в и л а:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, з урахуванням покарання згідно вироку Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк ОСОБА_7 вказано обраховувати з 20.08.2020 року.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10 055 грн.
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 20.07.2019 року приблизно о 17:00 год., перебуваючи в приміщенні під`їзду буд. АДРЕСА_2 , помітив велосипед «Pride MARVEL 7.2.» зеленого кольору, вартістю без ПДВ 10 055 грн., та в цей момент у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, тобто крадіжку, з метою приховання якого та особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих спонукань, ОСОБА_7 , вийшов з під`їзду будинку, після чого переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, повернувся в приміщення під`їзду буд. АДРЕСА_2 , взяв в руки вказаний велосипед, після чого виніс його з під`їзду, сів на велосипед та поїхав у невідомому напрямку.
Своїми діями ОСОБА_7 , завдав потерпілій ОСОБА_9 , матеріального збитку на суму 10 055 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Печерського районного суду міста Києва від 20.08.2020 у кримінальному провадженні № 0003126 за обвинуваченням ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 185 КК України скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

За доводами апелянта, вирок суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Прокурор вказує на те, що судом при призначенні покарання не враховано вчинення злочину особою повторно, як обтяжуючу обставину, у відповідності до ст. 67 КК України, оскільки згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №0003126 ОСОБА_7 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Також апелянт зазначає, що відносно ОСОБА_7 22.08.2018 Київською місцевою прокуратурою №3 скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0005582 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та 18.02.2020 вироком Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_7 засуджено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, до остаточного покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

На думку прокурора, вищевикладені дані про особу засудженого та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання і були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства, а тому призначене покарання є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є явно несправедливим через м`якість, а тому підлягає скасуванню.

Обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавали. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність обвинуваченого та потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного покарання та неправильне застосування вимог ст. 75 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, відповідно до ст. 65 КК України, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаного закону. Остаточне покарання обвинуваченому призначено із застосуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, з урахуванням покарання, згідно вироку Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років позбавлення волі, і призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. При цьому, є належно вмотивованими у вироку всі висновки з питань, пов`язаних з призначенням покарання, та наведені переконливі мотиви прийнятого рішення.
З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 , скоїв злочин, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як не тяжкий злочин, конкретні обставини вчиненого та розмір викраденого, врахував особу обвинуваченого, який вину свою визнав повністю, на спеціальних обліках не перебуває, має постійне місце проживання, та на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, оскільки виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

За положеннями ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Втім, обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 п. 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Сукупність наведених даних свідчать про те, що обвинувачений заслуговує на довіру суду та отримання шансу на виправлення й повернення до суспільно корисного, законослухняного життя без ізоляції від суспільства.
Тому, враховуючи наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов, на думку колегії суддів, обґрунтованого і справедливого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним призначеного йому в межах санкції покарання з іспитовим терміном відповідно до положень ст. ст. 75,76 КК України, і з таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання є законним, обґрунтованим, справедливим, і необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що в повній мірі відповідає меті та принципам призначення покарань (ст. 50 КК України), і узгоджується з зазначеними вище нормами закону.
Що стосується доводів прокурора про те, що судом при призначенні покарання не враховано вчинення злочину особою повторно, як обтяжуючу обставину, у відповідності до ст. 67 КК України, зважаючи на те, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №0003126 ОСОБА_7 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, то такі доводи є необґрунтованими, адже, вчинення обвинуваченим злочину повторно було враховано судом при кваліфікації його дій, а тому зазначена обставина не може бути врахована повторно при призначенні покарання, як обтяжуюча покарання обставина.
Інших доводів неправильності застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, апеляційна скарга не містить.
Відтак, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України є непереконливими, спростовуються викладеними у вироку обставинами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.
Більш того, ставлячи в апеляційній скарзі питання про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України, прокурор просив скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, разом з тим, жодної підстави, яка була б підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції у відповідності до вимог ст. 415 КПК України в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість вироку Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 , в зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст.185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4