ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3399/20 Справа № 191/680/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_10 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 , -
Встановила:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, без постійного місця проживання, який проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04.09.2002 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ст. ст. 69, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 18.05.2009 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 187 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 14.11.2016 року по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна;

- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання з 07 грудня 2016 року.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 07.12.2016 року по 02.11.2018 року включно, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що приблизно о 17.00 годині 29 листопада 2016 року, маючи умисел, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, заздалегідь дізнавшись про те, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку він знав раніше, та знав про те, що остання працює в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , та щоденно, близько 17.00 години повертається з роботи до себе додому, з метою подальшого заволодіння її майном, яке могло знаходитися за місцем її проживання, прийшов до місця проживання ОСОБА_11 , де залишаючись на вулиці, біля входу в під`їзд, став очікувати повернення останньої з роботи.

Цього ж дня приблизно о 18.00 годині, ОСОБА_7 , дочекавшись біля вказаного під`їзду повернення додому ОСОБА_11 , заздалегідь зайшов до під`їзду та пройшов на сходовий майданчик першого поверху. Після цього ОСОБА_7 , переховуючись у тіні, пропустив потерпілу вперед до її квартири та слідом зайшов за нею до її квартири, де наніс ОСОБА_11 приблизно два удари боковою поверхнею лівої долоні в область голови, вчинивши на неї напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень. В цей момент у ОСОБА_12 раптово виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 з корисливих мотивів. При цьому ОСОБА_13 із застосуванням фізичної сили, стиснувши однією рукою потерпілій шию, обмотав іншою вільною рукою їй обличчя липкою стрічкою скотчем, закривши потерпілій органи дихання з метою позбавлення її можливості кричати та кликати на допомогу. Коли потерпіла лежала на підлозі в коридорі квартири обличчям вниз, він зафіксував руки ОСОБА_11 ззаду і обмотав їх липкою стрічкою скотчем, та утримував потерпілу в такому положенні до тих пір, доки вона померла на місці вчинення злочину.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження у виді: закритої внутрішньо-мозкової травми, яка відповідає категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; здавлювання шиї рукою та закриття отворів роту та носу, що супроводжувалося розвитком механічної асфіксії, та які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Після цього, ОСОБА_7 дістав з кишені куртки потерпілої мобільний телефон марки «Nokia 215», вартістю 728 грн., з вставленою в ньому сім-карткою № НОМЕР_1 , та кошти в сумі близько 100 грн., та обшукав приміщення квартири з метою виявлення інших грошей чи дорогоцінностей. ОСОБА_13 знайшов цигарки марки «Прилуки» в кількості близько 20 пачок, та марки «Бонд» в кількості близько 20 пачок (вартість яких не встановлена), заволодів ними, та накрив труп ОСОБА_11 килимом, який лежав на підлозі в прихожій кімнаті. Після цього залишив місце вчинення злочину та з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в проміжок часу з 18.00 год. до 20.00 год. від комбінованої механічної асфіксії внаслідок здавлювання шиї рукою і закриття отворів роту та носу (можливо скотчем), яка проходила на тлі закритої внутрішньо-мозкової травми.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений просить зарахувати йому строк попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання з 07.12.2016 року і до набрання вироком законної сили.
- потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_10 просять вказаний вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавленням волі з конфіскацією майна.

Вважають, що призначене покарання є м`яким, суд не врахував всі обставини скоєного, тяжкість скоєного та негативні дані про особу обвинуваченого.

Посилаються на те, що обвинуваченому ОСОБА_7 було зараховано згідно Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року строк відбування покарання в період його попереднього ув`язнення з 07.12.2016 року по 02.11.2018 року включно, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з чим, на думку потерпілих, вже через 6-6,5 років ОСОБА_7 може звільнитися з місць позбавлення волі в порядку умовно-дострокового звільнення та знову почне скоювати тяжкі злочини.

Зазначають, що в обвинувачуваного немає будь-якого майна, а тому він нічого не втрачає. Крім того, вважають, що обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною також є невизнання ним своєї вини у скоєнні умисного вбивства з корисливих мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу потерпілих та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілих та просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_7 , думку представника потерпілих, яка підтримала апеляційну скаргу потерпілих та просила її задовольнити, та заперечувала проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались. Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України в апеляційних скаргах обвинуваченим та потерпілими також не оскаржується. Тому в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому, із додержанням усіх вимог чинного законодавства, вирішенні поданих апеляційних скарг.

За змістом ст. 404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.

Вирішуючи в даному випадку питання щодо справедливості обраного засудженому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд повинен перевірити, чи було дотримано приписи статей 50, 65 КК України, і в разі встановлення порушень усунути їх у процесуальний спосіб.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків). Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримано не було.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, на утриманні осіб не має, на обліку у лікарів не перебуває, раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких умисних злочинів, через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив два особливо тяжких корисливих злочини, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, а також на наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та наявність обставин, що обтяжують покарання, - рецидив злочинів щодо злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст.115 КК України, а також вчинення злочинів щодо особи похилого віку, оскільки загиблій ОСОБА_11 на момент вчинення злочинів виповнилося 66 років.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному конкретному випадку обвинуваченому ОСОБА_7 за кожен із вчинених злочинів повинно бути призначено покарання виключно у виді позбавлення волі на певний строк з конфіскацією майна, яке буде відповідати обставинам справи, тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, буде достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання за скоєння злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, суд належним чином не проаналізував дані, наявні у кримінальному провадженні, які мають правове значення при виборі заходу примусу, і по суті не вмотивував, чому вважає за можливе досягти мети покарання при його призначенні саме у виді позбавлення волі на певний строк.

Разом з цим, за вчинення особливо тяжкого злочину - вбивства, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України (у тому числі у пункті 6, який інкриміновано ОСОБА_7 ), законодавцем, крім строкового позбавлення волі, передбачено і найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, покарання у виді довічного позбавлення волі встановлюється лише за вчинення особливо тяжких злочинів. У ч. 6 ст. 12 КК України прямо зазначено, що злочин, за який передбачається покарання у виді довічного позбавлення волі, є особливо тяжким.
Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК України, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.
Тобто обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. На таку небезпеку можуть, зокрема, вказувати: наявність у вчиненому діянні декількох з альтернативно передбачених диспозицією ознак відповідного складу злочину; відсутність обставин, що пом`якшують покарання тощо.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким видом покарання, що застосовується у випадках, коли необхідність пожиттєвої ізоляції особи від суспільства обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного.
В даному конкретному випадку суд першої інстанції, призначаючи основне покарання ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 13 років, не врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним вбивства потерпілої з корисливих мотивів, а саме те, що зазначений злочин відповідно до ч. 6 ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та є тим випадком, спеціально передбаченим КК України, коли призначається довічне позбавлення волі.
У вироку суду першої інстанції при вирішенні питання про обґрунтованість та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином не дано оцінки даним, які негативно характеризують особу обвинуваченого та свідчать про стійку злочинну поведінку ОСОБА_7 , який попри судимості за корисливі злочини (двічі судимий, у тому числі за особливо тяжкі злочини, передбачені ч. 3 ст. 187 КК України), на шлях виправлення не став - навпаки, через п`ятнадцять днів після звільнення з місць позбавлення волі вчинив нові, більш тяжкі злочини, а саме, діючи з корисливих мотивів, вчинив розбійний напад та умисне вбивство людини похилого віку.
За таких обставин суд першої інстанції, на думку колегії суддів, повинен був призначити обвинуваченому за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України найсуворіше покарання у виді довічного позбавлення волі, але, незважаючи на справедливість саме такого покарання, суд першої інстанції цього не зробив, обмежившись посиланням на достатність покарання у виді позбавлення на певний строк з конфіскацією майна, та не давши відповідь на питання, що саме вплинуло на його рішення про можливість застосувати позбавлення волі на певний строк, що в даному випадку суперечить принципу справедливості, який є однією із ключових засад всієї системи права, й особливе місце посідає цей принцип у кримінальному праві, де однією із складових принципу справедливості виступає співрозмірність вчиненого особою злочину та призначеного за нього покарання.
На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а його відношення до скоєного свідчить про жорстокість та винятковий цинізм, саме тому останній підлягає постійній ізоляції від суспільства, якою відповідно до положень Кримінального кодексу України є довічне позбавлення волі, яке буде необхідним і справедливим за вчинені ним злочини.
Колегія суддів вважає, що остаточно призначене обвинуваченому ОСОБА_7 за сукупністю злочинів основне покарання у виді 14 років позбавлення волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно статті 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду.

Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

При новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

Оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 не можна вважати справедливим внаслідок м`якості, а також з урахуванням того, що ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 було скасовано в касаційному порядку, у зв`язку з необхідністю посилення покарання за касаційною скаргою потерпілих, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_10 підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , колегія суддів враховує, останній раніше неодноразово судимий, в тому числі і за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів, на шлях виправлення після засудження не став, та невдовзі після звільнення знову скоїв з корисливих мотивів особливо тяжкий злочин, скоївши розбійний напад відносно особи похилого віку, яку задушив за допомогою липкої стрічки, закривши органи дихання. Тому колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного йому майна, за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна та з застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Саме таке покарання, буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
При цьому колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Обговорюючи питання про необхідність зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, згідно вимог ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-ХІІ Про попереднє ув`язнення, попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у передбачених КПК випадках застосовується до підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Частина п`ята статті 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання від 26 листопада 2015 року (далі - Закон України № 838-VIII) передбачала, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як зазначено в п. 106 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2016 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 було затримано та ухвалою слідчого судді від 08 грудня 2016 року обрано останньому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому йому неодноразово продовжувався.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2018 року відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні набрав законної сили після ухвалення рішення Дніпровським апеляційним судом 18 листопада 2019 року.
Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року вказану ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, з урахуванням приписів ст. 532 КПК України, у період з 18 листопада 2019 року по 06 жовтня 2020 року ОСОБА_7 фактично відбував покарання призначене йому вироком міськрайонного суду, а тому цей строк не є терміном попереднього ув`язнення і не може обчислюватись йому відповідного положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ. Тому в цій частині апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід задовольнити лише частково.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_10 ,- задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначення покарання, в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного йому майна;

- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Згідно вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 03 листопада 2018 року по 18 листопада 2019 року, та з 06 жовтня 2020 року по 17 грудня 2020 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4