Справа № 148/1970/19
Провадження №11-кп/801/1166/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого адвоката ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0000382, внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань 01.08.2018, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року по обвинуваченню
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, одруженого, працюючого інженером з електрифікації сільськогосподарського виробництва МХП «Зернопродукт», з вищою освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди.
Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 01 серпня 2019 року близько 13:20 год на автодорозі сполученням «Тульчин-Клебань-Ладижин» 7 км + 100 м, між населеними пунктами с. Клебань та с. Кинашів Тульчинського району Вінницької області ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушуючи вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, а саме п.2.3 (б), згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі» та п.2.9 (б), відповідно до якого водієві забороняється: «керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу», перебуваючи у стомленому стані, заснув за кермом та виїхав на зустірчну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження.
Згідно висновку експерта № 92 від 12 вересня 2019 року у ОСОБА_9 мали місце ушкодження в вигляді перелому V-ої плюстневої кістки, перелому кубоподібної кістки лівої стопи, забійно-рваних ран лівого передпліччя та лівого ліктьового суглобу.
Дані тілесні ушкодження виникли від дії твердого тупого предмета (предметів), що могло бути в термін та за обставин вказаних в ухвалі суду, тобто при дорожньо-транспортній пригоді, в середині салону автомобіля, по ступеню тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня, що спричинили тривалий (більш як 21 день) розлад здоров`я.
Відповідно до висновку судової авто-технічної та транспортно-трасологічної експертизи № 5486/5504/19-21 від 15 серпня 2019 року з технічної точки зору, причиною виникнення події даного ДТП стала невідповідність дій водія автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 , технічним нормам вимогам п.п. 2.3 (б), 2.9 (б) ПДР України.
Згідно висновку експерта № 442 від 26 вересня 2019 року у деталях та вузлах ходової частини автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 експлуатаційних несправностей, які б могли виникнути до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку подій ДТП не виявлено.
У деталях та вузлах ходової частини автомобіля марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_2 експлуатаційних несправностей, які б могли виникнути до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку подій ДТП не виявлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильне вирішення цивільного позову. Просить винести своє рішення, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 роки.
У зв`язку з ушкодженням здоров`я стягнути із ОСОБА_7 на його користь 100000 (сто тисяч) гривень, як відшкодування заподіяної злочином моральної (немайнової) шкоди.
У зв`язку із значними механічними пошкодженнями автомобіля стягнути із ОСОБА_7 на його користь 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень в якості відшкодування заподіяної злочином моральної (немайнової) шкоди.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, не в повній мірі врахував загальні підстави призначення покарання згідно ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані обвинуваченого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання і призначив йому покарання, яке за своєю м`якістю є явно несправедливим, не є достатнім для його виправлення. Окрім того, вирішуючи цивільно-правовий спір у межах кримінального провадження, суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, порушив норми матеріального і процесуального права.

Позиції учасників судового провадження.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити в повному об`ємі.
Прокурор ОСОБА_6 не заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, поклався на розсуд суду.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а доводи апеляційної скарги потерпілого не спростовують висновків суду.
Стосовно доводів апеляційної скарги потерпілого в частині незаконного визнання пом`якшуючих обставин (щирого каяття та активного сприяння в розкритті злочину), суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України при призначенні покарання однією з обставин, яке його пом`якшує, є щире каяття. У Постанові від 30.10.2018. (справа №559/1037/16-к) ККС ВС вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Окрім того, в постанові від 18.09.2019. (справа №166/1065/18) ККС ВС визначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Як убачається з матеріалів провадження та вироку суду, ОСОБА_7 повністю визнав провину у вчиненому, відразу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди до прибуття працівників правоохоронних органів та медичних працівників залишався на місці події та намагався надати медичну допомогу потерпілому, в ході здійснення досудового та судового провадження намагався вживав заходи для виправлення ситуації, яка склалась шляхом надання матеріальної допомоги потерпілому, що підтверджується квитанціями про надсилання грошових переказів (т.1, а.с.205), та дану обставину не заперечує сам потерпілий ОСОБА_9 .
Стосовно активного сприяння в розкритті злочину, зазначена обставина полягає в наданні органам досудового розслідування відомостей, які їм невідомі та які значною мірою полегшують встановлення об`єктивних обставин правопорушення. Як вбачається з матеріалів та вироку, обвинувачений відразу як потерпілому, так і слідчому повідомив про те, що він перебував за кермом в стомленому стані та заснув за кермом, таким чином встановивши в своїх діях порушення п.2.9 «б» ПДР України, що є складовою об`єктивної сторони інкримінованого злочину.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність в частині встановлення обставин, що пом`якшують покарання, є такими, що не ґрунтуються на законі.
Стосовно призначеного основного покарання, суд зазначає, що відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують i обтяжують покарання.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.
Крім цього, відповідно до роз`яснень п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати, з-поміж іншого, i йога минуле, зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей (адміністративних стягнень).
При призначенні обвинуваченому покарання суд дотримався вимог названого закону i роз`яснень постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив ОСОБА_7 покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Посилання потерпілого про те, що суд не в повній мірі врахував обставини, які обтяжують покарання - суд вважає безпідставним, оскільки дані обставини були враховані судом першої інстанції під час винесення вироку.
На переконання апеляційного суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено можливість призначення альтернативних покарань штрафу, виправних робіт, арешту та обмеження волі.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання суд врахував тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст.12 КК України є злочином не великої тяжкості, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
З урахуванням наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, які були встановлені судом першої інстанції, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який має на утриманні непрацездатних батьків, позитивно характеризується за місцем роботи, на диспансерному психіатричному та на наркологічному обліку не перебуває, компрометуючі матеріали відсутні, вину визнав, частково відшкодував завдану ним шкоду, досудову доповідь органу пробації, з якої вбачається, що на думку органу пробації виправлення особи ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб), дають підстави суду вважати, що судом належним чином вмотивовано можливість призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому також необхідно зазначити, що з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення та даних про особу винного, потерпілим жодним чином не обґрунтовано необхідність призначення найбільш суворого покарання та в межах, наближених до максимальних, передбачених санкцією частини статті.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги потерпілого в частині необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд виходить з того, що санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає можливість при значення додаткового покарання, або його непризначення. Аналіз зазначеної норми закону про кримінальну відповідальність у сукупності з загальними засадами призначення покарання вказує на те, що при призначенні покарання, в тому числі і додаткового, суд повинен ураховувати конкретні обставини провадження, характер вчиненого злочину, особу засудженого та інші обставин справи та призначати додаткове покарання виключно у випадку, коли визнає за неможливе збереження за ним права займатися певною діяльністю. Таке додаткове покарання має дути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів та не може мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Судом установлено, що ОСОБА_7 працює інженером з електрифікації сільськогосподарського виробництва МХП «Зернопродукт». Очевидно така діяльність обвинуваченого пов`язана з частими відрядженнями та нерозривно пов`язана з необхідністю керування транспортними засобами.
Вищеперераховані обставини з урахуванням соціального стану обвинуваченого, а саме перебування в зареєстрованому шлюбі, наявність на утриманні батьків похилого віку, дають підстави вважати, що призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України, оскільки створюватиме додаткові невиправдані перешкоди для реалізації права на трудову діяльність та утримання сім`ї.
Такі висновки респондуються з положеннями ч.2 ст.8 КПК України, згідно якої принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Ісмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Крім того, не підлягає задоволенню апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_9 в частині позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Так, в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_7 в рахунок відшкодування шкоди завданої злочином, 14 лютого 2020 року було здійснено перекази на суму 21335 грн відшкодування майнової шкоди, та 10000 грн відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної шкоди ґрунтується на моральних стражданнях й фізичному болю, яких позивач зазнав внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та пошкодження належного йому автомобіля, ступінь страждань та переживань, які змінили звичний темп його життя, тому виходячи з принципів виваженості, розумності й справедливості, з урахуванням часткового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у відповідності до вищевказаних вимог Закону прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 20000 гривень.
Таким чином, порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули скасування чи зміну судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлені, через що вирок суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року у кримінальному провадженні №0000382 внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань від 01.08.2018 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду Касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: