Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

03 грудня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001488 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харків, де зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попередній тримання під вартою. Строк покарання ухвалено рахувати з 21 листопада 2019 року.
Також вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що він, будучи судимим згідно вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року, за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.1 ст. 309 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненим на підставі Указу Президента України про помилування №433/2017 від 26 грудня 2017 року від подальшого відбування основного покарання, на шлях виправлення та перевиховання не став та вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності.
Так, 21 листопада 2019 року, приблизно о 16.00 год., ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, шляхом розбиття металопластикового вікна, проник до приміщення реабілітаційного центру Дім Євангелії, що знаходиться за адресою: вул. Санаторна, 1, с. Олександрія Рівненського району Рівненської області, звідки таємно викрав набір інструментів марки «WISENT» моделі «MWS», вартістю 1932,75 гривень, електричний лобзик марки Metabo моделі STE 100 Quick, вартістю 2244 гривень, перфоратор марки "Makita моделі НР2070, вартістю 4428 гривень, ноутбук марки Lenovo моделі G510, вартістю 5796,67 гривень, відеопроектор марки "Epson" моделі Н730В, вартістю 11836 гривень, які належать ОСОБА_5 , чим заподіяв йому майнову шкоду на загальну суму 26 237,42 гривень.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 просить цей вирок змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого та призначити ОСОБА_6 більш м`яке покарання, звільнивши ОСОБА_6 на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.
На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що ОСОБА_6 визнав свою вину у вчиненні цього злочину, щиро розкаявся, потерпілий не має до нього претензій, збитки обвинувачений відшкодував, обставин, які б обтяжували покарання не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень, зазначив, що місцевий суд, обравши йому реальну міру покарання, залишив поза увагою, що це становить ризик для його здоров`я в умовах пандемії. Вказав, що страждає від ряду захворювань - двохсторонньго туберкульозу легень та гепатиту С, однак належного лікування він не отримує. Також апелянт вважає, що за наявності підстав для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, місцевий суд не врахуав його явку із повинною, відшкодуванням шкоди потерпілому та вчинення цього злочину у зв`язку з матеріальною залежністю.
Обвинувачений зазначив, що місцевий суд покликався на його попередні судимості, хоча він вже відбув це покарання, а попередні судимості не мають відношення до цього кримінального провадження. Апелянт вказав, що приїхав з м. Харкова до м.Рівного з метою проходження реабілітації у християнському реабілітаційному центрі, зазначивши, що не мав коштів на зворотній квиток і перебував у фінансовій залежності від потерпілого ОСОБА_5 , однак останній відмовив йому у матеріальній допомозі. Обвинувачений вказав, що дані речі він викрав не з метою фінансового збагачення, а з метою провчити потерпілого.
При цьому, обвинувачений вказав на незаконність попередніх судових рішень, на підставі яких він був засуджений та відбував реальну міру покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг, міркування прокурора ОСОБА_4 про безпідставність апеляційних вимог, думку потерпілого ОСОБА_5 , який вказав на законність даного вироку та просив його залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 Постанови від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Зокрема, судом було враховано наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире розкаяння обвинуваченого та сприяння у розкритті вчиненого ним злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання. Також судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину.
При цьому, суд взяв до уваги характеризуючі особу винного дані, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, та будучи засудженим за вчинення особливо тяжкого злочину та звільненим на підставі Указу Президента України про помилування, на шлях виправлення та перевиховання не став, а вчинив новий тяжкий злочин проти власності.
Разом з тим, ч.1 ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Сукупність вказаних обставин стала підставою для висновку місцевого суду, з яким погоджуються колегія суддів, про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства та відсутність підстав для застосування до нього положень ст.75 КК України.
Також не підлягають задоволенню і апеляційні вимоги сторони захисту щодо призначення обвинуваченому покарання із застосування ст.69 КК України.

Так, згідно вимог ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Водночас, встановлені місцевим судом пом`якшуючі покарання обставини, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а колегією суддів, за результатами апеляційного розгляду, не знайдено підстав вважати, що призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, є явно несправедливим.
Стосовно доводів обвинуваченого щодо неможливості врахування його попередніх судимостей при розгляді даного кримінального провадження, то колегія суддів зауважує, що Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема статтею 65 КК України імперативно визначено, що призначаючи особі покарання, поруч з іншими обставинами, передбаченими у цій статті, суд повинен враховувати також особу винного.
Згідно роз`яснень, які містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
При цьому, як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у житло, вчинене повторно.
Згідно примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений собою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинив даний злочин у період не знятої та не погашеної попередньої судимості, в тому числі за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, тому вказана обставина стала підставою для кваліфікації його дії з кваліфікуючою ознакою повторність.
Водночас колегія суддів зауважує, що доводи стосовно незаконності попередніх судових рішень, на підставі яких ОСОБА_6 був раніше засуджений, не є предметом апеляційного розгляду у даному провадженні.
Також не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого щодо наявності ряду інших обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема відшкодуванням шкоди потерпілому, вчинення цього злочину у зв`язку з матеріальною залежністю, то колегія суддів зазначає, що такі обставини не були встановлені ні під час досудового розслідування (не відображені в обвинувальному акті), ні встановлені місцевим судом під час судового розгляду даного кримінального провадження. При цьому, стороною захисту не було доведено наявності таких обставин і під час апеляційного розгляду.
Інші доводи апеляційних скарг сторони захисту, зокрема щодо стану здоров`я обвинуваченого, з врахуванням усіх обставин кримінального провадження, колегія суддів також вважає недостатніми для висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, а тому підстав для його зміни колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той самий строк з дня отримання ним копії ухвали.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3