Справа № 191/2274/20
Провадження № 1-кп/206/292/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Дніпро обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000037 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України

В С Т А Н О В И В :

07.08.2020 року з Дніпровського апеляційного суду в провадження Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000037 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України.

Ухвалою суду від 07.08.2020 року було призначено підготовче судове засідання.
У підготовчому судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, а також просив продовжити строки дії застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оскільки строки їх застосування спливають, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати. Обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може: незаконно впливати на потерпілих і свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження він отримав доступ до їх особистої інформації. До того ж, ОСОБА_8 після вчинення першого злочину свою злочинну діяльність не припинив, а вчиняв нові умисні тяжкі та особливо тяжкі злочини, має слабкі соціальні зв`язки. Щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурор зазначив, що він, перебуваючи на волі, може: переховуватися від органів досудового розслідування, оскільки обвинувачується у вчиненні низки злочинів, серед яких тяжкий злочин та особливо тяжкі злочини; впливати на свідків та потерпілих, оскільки при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження він отримав доступ до їх особистої інформації; продовжувати вчинювати інші кримінальні правопорушення, оскільки після вчинення першого злочину свою злочинну діяльність не припинив. Також продовжують існувати аналогічні ризики стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , а саме: перебуваючи на волі, він може: переховуватися від органів досудового слідства, оскільки обвинувачується у вчиненні низки злочинів, серед яких тяжкий злочин та особливо тяжкі злочини; незаконно впливати на свідків та потерпілих, оскільки при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження він отримав доступ до їх особистої інформації; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки після вчинення першого злочину свою злочинну діяльність не припинив. Щодо клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим запобіжних заходів на більш м`які, то така зміна не буде сприяти належній процесуальній поведінці обвинувачених.
Захисник-адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечувала проти призначення обвинуального акту до судового розгляду, однак просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження застосуванння запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки зазначені прокурором ризики не були доведені. Просила застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Захисник-адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував проти призначення обвинуального акту до судового розгляді, однак просив відмовити у задоволенні клопотань прокурора про продовження застосування обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, оскільки клопотання необгрунтовані та зазначені прокурором ризики є тільки припущеннями. При розгляді клопотання стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 просив суд врахувати, що останній раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання, до арешту мав постійне місце роботи та має матір, яка хворіє та потребує стороннього догляду. Просив застосувати відносно обвинувачених запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не заперечували проти призначення обвинуального акту до судового розгляду та підтримали клопотання своїх захисників про зміну їм запобіжних заходів на більш м`які.
Потерпілий ОСОБА_11 та його представник-адвокат ОСОБА_12 у судовому засіданні не заперечували проти призначення обвинуального акту до судового розгляду та підтримали клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою. Просили відмовити у клопотанні сторони захисту обвинувачених щодо зміни обвинуваченим запобіжних заходів на більш м`які.
Потерпілий ОСОБА_13 в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

Заслухавши думку прокурора, обвинувачених, їх захисників-адвокатів, потерпілого та його представника, вивчивши обвинувальний акт, колегія суду приходить до наступного висновку.
Так, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.
Саме формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Однак, як вбачається з обвинувального акту при його складанні автор вищевикладених вимог законодавства не дотримався.
Зокрема, не виклав фактичних обставин кримінального правопорушення щодо ролі кожного співучасника в складі організованої банди.
Викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення лише зводяться до визначення ролі організатора організованої банди, без визначення ролі кожного із його співучасників.
Фактичні обставини кримінальних правопорушень, викладені відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , фактично дублюють обставини кримінальних правопорушень, викладених відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , без деталізованого опису фактичних обставин кримінальних правопорушень щодо кожного з них.
Крім того, автор обвинувального акту при викладенні в ньому одних фактичних обставин кримінального правопорушення, чомусь надає правову кваліфікацію та формулює обвинувачення за цих обставин відразу за двома статтями КК України, зокрема за ст. 257 КК України та ч. 4 ст.187 КК України.
Хоча до цього в обвинувальному акті за інших викладених фактичних обставин кримінального правопорушення щодо кожного із обвинувачених вже було сформульовано обвинувачення із правовою кваліфікацією їх дій за ст. 257 КК України.
Крім того, при викладенні в обвинувальному акті фактичних обставин та формулюванні обвинувачення із кваліфікацією дій кожного обвинуваченого за ст. 257 КК України, автор обвинувального акту фактично не виклав об`єктивну сторону кримінального правопорушення, оскільки в тексті обвинувального акту зазначено, що організована група-банда організувалась в квітні 2020 року, а в цій частині обвинувачення зазначено дату квітень 2016 року (а.с.6,14,22,30).
До того ж, вступна частина обвинувального акту (а.с.1) щодо правової кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України не відповідає надалі сформульованому в обвинувальному акті обвинуваченню, тільки дій щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за правовою кваліфікацією, зазначеною у вступній частині обвинуального акту, тоді як дії ОСОБА_10 вже кваліфікуються тільки за ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України.

Тобто, обвинуальний акт в порушення п. 3 ч. 2 ст.291 КПК України взагалі не містить викладення фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 1 ст.263 КПК України відносно обвинуваченого ОСОБА_10 .

Отже, викладене у своїй сукупності свідчить, що обвинувачення не конкретизоване та суперечливе, чим порушуються вимоги, зокрема, ст. 291 КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимоги ЄСПЛ, які згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінально-процесуального законодавства України.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
У рішенні від 25.07.2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».
У рішенні від 09.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».
В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.
При цьому, передбачена національним законодавством можливість (ст.338 КПК України) щодо зміни прокурором обвинувачення під час судового розгляду є в даному випадку недоцільною, оскільки вказані порушення законодавства виявлені при надходженні матеріалів до суду, то вони повинні бути усунутими прокурором безпосередньо при виявленні, а не приводити до затягування судового розгляду, тим самим порушуючи принцип загальних засад кримінального провадження, і зокрема п.21 статті 7 КПК України щодо розумності строків.
Вказані недоліки обвинувального акту, його не конкретність, та суттєві протиріччя, порушують права обвинувачених, передбачені ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення чи кримінальних правопорушень особа обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується право обвинувачених на захист.
Таким чином, вказані недоліки обвинувального акту унеможливлюють його призначення до судового розгляду, а тому обвинувальний акт з додатками підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
Ухвалення судового рішення (вироку) в разі таких обставин у будь-якому разі може бути визнане незаконним, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Отже, на думку колегії суддів, допущення вищезазначених порушень призвело до неможливості призначення справи до судового розгляду та постановлення в подальшому законного, обґрунтованого і вмотивованого вироку, зміст якого б відповідав вимогам ст.374 КПК України, без усунення виявлених недоліків в обвинувальному акті, в зв`язку із чим обвинувальний акт слід повернути прокурору.
Разом із тим, що стосується клопотань прокурора про продовження строку дій запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою обвинувачених, то колегія суддів виходила із такого.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.
Згідно вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у вигляді тримання під вартою, колегія суддів у відповідності до ст. ст. 177, 178 КПК України враховує тяжкість покарання, зокрема за ч. 4 ст. 187 КК України - позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, та вважає наявними підстави для продовження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, виходячи з наступного.
Ризиками, які колегія суддів оцінює у сукупності з тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними, являються об`єктивні дані можливого переховування обвинувачених від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, впливу на потерпілих та свідків, які ще не допитані судом та можливого вчинення інших кримінальних правопорушень.
Таким чином, ризики, що були підставою для застосування відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, та продовження таких заходів, на сьогодні не перестали існувати.
Дані відносно осіб обвинувачених враховуються судом, як то соціальні зв`язки обвинувачених, їх вік та стан здоров`я, які при цьому не виключають можливість тримання під вартою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , однак, вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, оскільки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюються у вчиненні низки злочинів, серед яких тяжкий злочин та особливо тяжкі злочини, а тому викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинувачених у встановленому законом порядку.
При цьому обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.
Застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, буде недостатньою мірою, оскільки не будуть слугувати забезпеченню виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти спробам обвинувачених переховуватися від органів досудового розслідування або суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Крім того, вирішуючи подане клопотання колегія суддів, також враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та можливість ухилення від явки до суду.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Беручи до уваги викладене, а також обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, та дані про осіб обвинувачених, колегія суддів вважає необхідним продовжити щодо обвинувачених запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, оскільки вважає, що саме такі запобіжні заходи будуть достатніми засобами, які здатні забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором, що виключає собою можливість застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів.
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що обвинувачені не позбавлені можливості в подальшому ставити питання перед судом про зміну їм запобіжних заходів під час судового розгляду, коли перестануть існувати ризики, зазначені вище колегією суддів.
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

При цьому, приходячи до такого висновку, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи захисників обвинувачених про те, що застосовування до останніх запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою є недоцільним, через необґрунтованість, бездоказовість та непереконливість наведених прокурором ризиків, оскільки судом встановлено, що наведені прокурором ризики заслуговують на увагу, а наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 матері, яка за станом здоров`я потребує сторонного догляду, лише свідчить про наявність в нього міцних соціальних зв`язків, та не є гарантією виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, яка може запобігти його спробам переховуватись від суду з метою уникнення покарання за скоєне та незаконно впливати на потерпілих і свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення. Також не впливають на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_9 позитивно характеризується за місцем мешкання, до арешту мав роботу та раніше не був судимий.

Отже, враховуючи наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовження строків тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на строк до шістдесяти днів, а саме до 09.10.2020 року включно.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7,9, 291, ч.3 п.3 ст. 314, 315,331, 370, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за№ 0000037 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України , повернути прокурору прокуратури Дніпропетровської області для усунення виявлених недоліків, у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.
Клопотання прокурора про продовження строків дії запобіжних заходів обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити.
Строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 продовжити до 09 жовтня 2020 року включно, щодо кожного з обвинувачених.
В задоволенні клопотання захисників-адвокатів ОСОБА_14 , ОСОБА_7 про зміну обвинуваченим запобіжних заходів на більш м`які - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 діб до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3