Справа № 385/916/20
28.08.2020 року слідчий суддя Гайворонського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
Допитані по вказаному кримінальному провадженню в якості свідків власники вищевказаних 27 земельних ділянок, жителі с. Берестяги, Гайворонського району, Кіровоградської області пояснили, що із ОСОБА_5 вони договір оренди земельної ділянки у 2020 році, яка кожному належить уже на праві власності не заключали, і на даний час мають до вказаної особи претензії, щодо незаконного використання їх земельних ділянок, так як несуть матеріальні збитки і не можуть реалізувати своє законне право на обробіток землі.
Слідчий в судовому засіданні підтримав надане клопотання, просить слідчого суддю його задовольнити.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення слідчого, вивчивши клопотання та долучені до нього документи, дійшов наступного висновку.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак зазначених вимог закону слідчий, який звернувся з клопотанням про арешт майна, не дотримався.
Слідчий СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області подав клопотання до слідчого судді про накладення арешту на майно посіви сільськогосподарської культури, зазначивши, що в діях невстановлених органом досудового розслідування осіб, вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197-1 КК України самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або групою осіб, або щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель карається обмеженням волі на строк від двох до чотирьох років або позбавленням волі на строк до двох років.
Посилаючись у клопотанні на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, слідчий не вказав кваліфікуючі ознаки даного злочину, зазначивши, що дані посіви соняшника є доказом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України. Слідчий повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Між тим, жодних належних та допустимих доказів цьому в клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься. До того ж, потерпілих в даному кримінальному провадженні на час звернення з клопотанням до суду не визначено, цивільний позов не подавався, ст. 197-1 КК України не передбачає конфіскації майна.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до змісту ч. 3 вказаної статті у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно до критеріїв, зазначених у статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 19 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Врожай сільськогосподарської культури, який на момент розгляду клопотання ще не існує, не є майном у розумінні ст. 19 ЦК України, не є матеріальним об`єктом, тому він не відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України і не належить до об`єктів, на які може бути накладений арешт.
Крім того, всупереч вимог п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні слідчий не навів вартість врожаю, її сорт, інші характеристики майна, що належить арештувати. У клопотанні наявне лише зазначення сільськогосподарської культури, місце та площа її посіву, що є неконкретним описом об`єкту арешту.
Також слідчим суддею встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна не містить обґрунтування накладення арешту на майно.
У клопотанні не наведено доводів стосовно настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню у разі незастосування заходів забезпечення кримінального провадження.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Враховуючи все вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів від дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Дата документу 28.08.2020