ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1298/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю захисника - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2020 року ОСОБА_7 , який обвинувачується за ч.3 ст. 187,ч.3 ст. 289 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 лютого 2021 року.
Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженню триває; ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати; ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, у зв`язку з чим, усвідомлюючи тяжкість покарання, може переховуватися від суду.

Не погодившись з ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2020 року, захисник ОСОБА_6 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що судове рішення ухвалене незаконним складом суду; правові підстави для проведення судового розгляду щодо продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу одноособово головуючою по справі були відсутні; суд розглянув питання щодо продовження запобіжного заходу без наявності відповідного клопотання прокурора; підстави для продовження її підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні; судом не враховано наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зав`язків; прокурором не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе сприяти виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків; матеріали справи не містять ухвали про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому у суду не було об`єктивної можливості перевірити ризики, які приймалися до уваги при обранні такого запобіжного заходу та перевірити, чи досі є підстави вважати, що такі ризики наявні чи вони не зменшилися або зникли.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

До Харківського апеляційного суду надійшла заява прокурора про розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без його участі.
Від обвинуваченого ОСОБА_7 не надходило до суду заяв про обов`язкову його участь в суді апеляційної інстанції під час перегляду оскаржуваного судового рішення за апеляційною скаргою його захисника.
За таких обставин, з урахуванням думки захисника ОСОБА_6 , колегія суддів вирішила провадити апеляційний розгляд без участі прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 .

Згідно із ч. 2 ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежноїпроцесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Також колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, на що обґрунтовано прокурор послався суд в своєму клопотанні про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Однак, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, а саме вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів проти власності та у сфері безпеки руху і експлуатації транспорту, в тому числі поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Крім того, обвинувачений офіційно не працевлаштований та не має постійних джерел доходів. Захисником не наведено в своїй апеляційній скарзі про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів захисника щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Крім того, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами про необхідністю зміни запобіжного заходу внаслідок тривалого розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції та неодноразового продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання судом вимог ч.5 ст.28 КПК України, згідно яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається від вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першої інстанції першочергово.
Посилання захисника про те, що матеріали судової справи не містять первинної ухвали про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з чим належить скасувати оскаржуване судове рішення є безпідставними, оскільки судом проаналізовано та в мотивувальній частині оскаржуваної ухвалі суду викладені відповідні висновки щодо наявності на даний час ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо доводів сторони захисту про те, що судове рішення ухвалене незаконним складом суду та підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.2 ст.412 КПК України, є суб`єктивним та безпідставними.
Так, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 серпня 2020 року у цьому кримінальному провадженні визначено колегію суддів у складі: головуючий - суддя ОСОБА_1 , судді: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Згідно відповіді голови Дзержинського районному суді м.Харкова ОСОБА_10 від 18 січня 2021 року, на підставі наказу №02-03/145 від 12 листопада 2020 року суддю ОСОБА_9 відраховано зі штату Дзержинського районному суді м.Харкова, у зв`язку з поданням заяви про відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_9 з посади судді Дзержинського районного суду м. Харкова у відставку» від 10.11.2020 року № 3061/0/15-20, 13 листопада 2020 року
17 грудня 2020 року судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні провадився у складі: головуючий суддя ОСОБА_1 , оскільки у цьому судовому засіданні в суді першої інстанції, у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , який спливав 21 грудня 2020 року, виникла необхідність розглянути, на підставі ст.ст.187, 197, 322, 331 КПК України, питання щодо необхідності продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до абз.5 п.20-5 Перехідних положень КПК України, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Та обставина, що 17 грудня 2020 року не замінено суддю ОСОБА_9 , на думку колегія суддів, не свідчить про незаконність складу суду під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу, оскільки судовий розгляд відбувався одноособово суддею ОСОБА_1 , яка є головуючою у цій справі згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 серпня 2020 року, через відсутність суддів, що входять до складу колегії суддів на підставі абз.5 п.20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК України.

За таких обставин, вищезазначені апеляційні доводи захисника, у конкретному випадку, не свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п.2 ч.2 ст.412 КПК України, та ці обставини не суперечать вимогам п.20-5 Перехідних положень КПК України і не впливають на правильність прийнятого рішення щодо вирішення питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника ОСОБА_6 про те, що суд в судовому засіданні від 17 грудня 2020 року не мав процесуальної можливості вирішувати питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки нормою ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які встановлені судом першої інстанції та зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, існують на даний час та підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який за апеляційними доводами захисника судом не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді