Справа № 333/2604/20
Провадження № 1-кп/333/495/20
УХВАЛА

Іменем України

02 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, кримінальне провадження № 0000218 за обвинуваченням:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ленінськ, Кзил-Ординської, області Казахстан, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И ЛА:

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з утриманням в умовах ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» без визначення розміру застави.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_11 адвокатом ОСОБА_10 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

На підставі ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно Ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19.10.2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_11 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 17.12.2020 року.

Потерпілі та їх представники підтримали клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проти задоволення клопотання захисника заперечували.

Захисник обвинуваченого проти задоволення клопотання прокурора заперечував у повному обсязі, зазначив про необґрунтованість заявлених прокурором ризиків, і вважав за доцільне застосувати до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Обвинувачений підтримав позицію захисника.

Заслухавши думку учасників процесу, вирішуючи подані клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків в цьому кримінальному провадженні.
Статтею 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в кримінальних справах розумний строк, про який йдеться у пункті 1 статті 6 Конвенції, починається з моменту обвинувачення особи, тобто з часу, коли компетентні органи офіційно її повідомили, що вона вчинила злочин. Стосовно закінчення цього строку у кримінальних справах період, про який йдеться у пункті 1 статті 6 Конвенції, охоплює все провадження, включаючи оскарження (Рішення Європейського суду з прав людини «Меріт проти України»).
Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).
Прокурор у заявленому клопотанні про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_11 посилається на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати на даний час, запобігти яким, з урахуванням тяжкості інкримінованого злочину, можливо лише шляхом тримання особи під вартою.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Як зазначено в п.143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).
На переконання суду, обґрунтовуючи у клопотанні наявність ризиків, що визначають доцільність продовжити обвинуваченому строку тримання під вартою, існування яких колегія суддів не ставить під сумнів, прокурор, не довів неможливість застосування інших, більш м`яких видів запобіжних заходів для їх запобігання. Окрім цього, останнім не доведено тих обставин, що запобігти таким ризикам, як: переховування від суду, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, зможе лише найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Як встановлено судом, ОСОБА_11 раніше не судимий, до затримання офіційно не працював, але має тісні соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю, має постійне місце проживання, має на утриманні дитину ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про те, що він має намір переховуватися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином відсутні.

Крім того суд враховує, що матір обвинуваченого, з якою він мешкає удвох, згідно наданої в судовому засіданні виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого знаходиться на амбулаторному лікуванні і за станом здоров`я потребує стороннього догляду.
Також суд враховує, що допитаний у судовому засіданні 25.11.2020 року свідок ОСОБА_13 крім іншого пояснив суду, що в січні 2020 року, коли він знаходився на чергуванні по охороні адміністративної будівлі Комунарського ВП, до нього підійшов ОСОБА_11 і попросив повідомити про це слідчого, при цьому він прийшов самостійно, ніхто із співробітників поліції його не доставляв.
Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що для досягнення мети застосування запобіжного заходу, яка вказана у ст. 177 КПК України, тобто забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання ризикам передбаченим у ч.1 цієї статті, ОСОБА_11 слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з використанням електронних засобів контролю з забороною залишати цілодобово житло.
Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
З урахуванням наявністю у обвинуваченого постійного місця проживання, колегія суддів вважає, що саме зазначений запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з використанням електронних засобів контролю із забороною залишати цілодобово житло, а також покладення на обвинуваченого обов`язку утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими по кримінальному провадженні, здатні забезпечити виконання ОСОБА_11 покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам вказаним у ст. 177 КПК України, тобто вказаний запобіжний захід буде відповідати меті його застосування.
Колегія суддів вважає, що носіння обвинуваченим електронного засобу контролю дасть змогу правоохоронним органам контролювати поведінку ОСОБА_11 шляхом відслідковування та фіксації його місцезнаходження, що в свою чергу виключить ризик переховування обвинуваченого від органів правоохоронних органів та суду.
Крім того, стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», « ОСОБА_8 проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).
У даному випадку, з урахуванням встановлених обставин щодо міцності сімейних зв`язків, який проживає з матір`ю, має постійне місце проживання колегія суддів вважає, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_11 від правоохоронних органів та суду хоча і є, разом з тим він є мінімальним та його можна запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Інші ризики, на які посилався прокурор, зокрема того, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення є мінімальним, оскільки у будинку де мешкав до затримання ОСОБА_11 було проведено обшук, та вилучено речі та документи, які мають значення для кримінального провадження, а ризик знищення інших речей та документів, як і ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, виключаються тим, що ОСОБА_11 заборонено цілодобово залишати житло. Також суд враховує, що під час розгляду справи досліджено всі письмові докази з боку сторони обвинувачення і захисту, допитані всі потерпілі і безпосередні свідки події вчинення кримінального правопорушення.
Доводи прокурора про тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_11 в разі визнання його винним у вчиненні злочину, який йому інкримінується самі по собі не можуть бути підставою для продовження строку тримання під вартою останнього, оскільки незважаючи на суворість санкції статті кримінального закону, яке інкримінуються обвинуваченому, суд безпосередньо керується нормою прямої дії - статтею 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості.
Так, п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
На думку колегії суддів, встановлені під час розгляду клопотання обставини, а саме: міцність соціальних зв`язків ОСОБА_11 , який проживає з матір`ю, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду, наявність постійного місця проживання, з урахуванням тривалості перебування обвинуваченого під вартою (з 30.01.2020 року), дають підстави дійти висновку, що на даний час існують підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, який зможе в повній мірі запобігти вищезазначеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки прокурором не доведено і в судовому засіданні не встановлено, що на даний час існують виключні обставини, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_11 під вартою.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 177-178, 372 КПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И ЛА:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 задовольнити частково.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 , про зміну запобіжного заходу задовольнити частково.
Змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з перебуванням останнього за місцем свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронних засобів контролю, строком на два місяці, до 02.02.2021 року.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в залі суду негайно.
Заборонити обвинуваченому ОСОБА_11 цілодобово залишати своє місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_11 наступні обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України:
-прибувати до суду за першим викликом;
-не відлучатись з місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду;
-утриматись від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;
-носити електронний засіб контролю;
-повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити ОСОБА_11 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.
В разі невиконання покладених обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.
Строк дії ухвали до 02 лютого 2021 року.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Контроль за вказаним запобіжним заходом та постановкою вказаної особи на облік покласти на начальника Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом семи діб.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3