ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2555/20
Категорія: ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 травня 2020 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 , 1989 року народження, ОСОБА_10 , 1985 року народження, до 13 липня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки винесена з порушеннями вимог ст.ст.177, 184. 199, 331 КПК України. Зазначила, що суд не врахував наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 міцних соціальних зав`язків, а саме знаходження на його утриманні двох неповнолітніх дітей, дружини, батьків. Для забезпечення виконання обов`язків обвинуваченого у повній мірі буде достатнім запобіжний захід у виді домашнього арешту. Також зазначила, що прокурором у судовому засіданні не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Наголосила, що тримання ОСОБА_10 під вартою не є виправданим, оскільки в даному кримінальному провадженні істинні вимоги публічного інтересу з урахуванням презумпції невинуватості не переважають правило поваги до особистої свободи. Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ..

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що суд першої інстанції виніс рішення всупереч законним правам та інтересам обвинувачених та в порушення вимог, які встановлені у ст.183 КПК України, без урахуванням практики Європейського суду з прав людини, застосування яких закріплені у ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відзначив, що протягом судового розгляду сторона обвинувачення зверталась до суду тільки з усними клопотаннями та не наводила жодних нових аргументів для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, а судом, всупереч нормам КПК України, не перевірялось існування вказаних прокурором ризиків. Також відзначив, що судом жодного разу до уваги не були прийняті доводи захисту про відсутність доказів існування таких ризиків. Вважає, що на сьогодні відсутні підстави вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки:

-при наявності постійного місця проживання, родини, наявності на утриманні ОСОБА_10 двох неповнолітніх дітей, тобто міцних соціальних зав`язків, немає жодних підстав стверджувати про наявність ризику переховування обвинувачених від правосуддя;

-усі речові докази та документи по справі зібрані, а отже відсутні ризики знищення доказів;

-за весь час досудового та судового слідства жодного впливу чи тиску на потерпілого, свідків не було і не буде в подальшому, що свідчить про відсутність підстав припускати можливий незаконний вплив на вказаних осіб. Крім того, вказані особи вже були допитані в суді;

-конкретних підстав передбачати перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню немає;

-обвинувачені раніше не судимі, а отже немає жодних конкретних підстав стверджувати про наявність ризику вчинення ними іншого кримінального правопорушення.

Просить ухвалу суду скасувати та змінити обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , обвинувачені вчинили два особливо тяжких злочини за попередньою змовою групою осіб з метою заволодіння чужим майном, застосовуючи насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_11 , діями яких останньому біло завдано матеріальну шкоду на загальну суму 39720, 28 грн., на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Посилання сторони захисту на наявність у обвинувачених постійного місця проживання, родини, наявності на утриманні ОСОБА_10 двох неповнолітніх дітей, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченими своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо них більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 про те, що протягом судового розгляду сторона обвинувачення зверталась до суду тільки з усними клопотаннями про продовження строку тримання під вартою, то вони є необґрунтованими, оскільки норми кримінального процесуального кодексу не вимагають обов`язкового подання прокурором клопотання під час судового провадження про продовження строку тримання під вартою у письмовому вигляді.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 травня 2020 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: