ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/238/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000224 від 11 липня 2014 року, за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Тернопільської області ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про арешт майна ОСОБА_10 : нежитлові приміщення адміністративні та виробничі будівлі, загальною площею 1 525, 2 м.кв., головний корпус (Літера А) загальною площею 863, 5 м.кв., бокси (літера Б) загальною площею 132, 2 м.кв, компресорну (літера В) загальною площею 129, 7 м.кв., гараж (літера Г) загальною площею 57, 6 м.кв., склади (літера Д) загальною площею 125, 8 м.кв., котельню (літера К) загальною площею 216, 4 м.кв., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220, належного на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюднгих торгів номер 1173, виданого 27.08.2018 року приватним нотаріусом ОСОБА_11 та транспортний засіб напівпричіп SPITZER SF-2434-UNPM, н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Тернопільської області ОСОБА_8 вважає ухвалу слідчого судді незаконною і ставить питання про її скасовування.

Вказує, що метою накладення арешту на нежитлові приміщення та транспортний засіб, про які зазначено в клопотання слідчого, є запобігання реалізації цього майна, а також майбутнє відшкодування завданої злочином шкоди.

Крім цього, вагомою підставою необхідності накладення арешту на вказане майно є попередні дії ПП Трітон, спрямовані на реалізацію засобів вчинення кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви щодо незаконності рішення суду першої інстанції, просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на зазначене у клопотання майно; захисника ОСОБА_7 , який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про арешт майна, у відповідності до ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд повинен врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3 1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як слідує з ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 27 липня 2020 року мотивом прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт нежитлових приміщень та транспортного засобу слугувало відсутність підстав для арешту майна, що регламентовані статтею 170 КПК України.

Колегія суддів вважає, що доводи наведені судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна є належним чином мотивовані та обґрунтовані з урахуванням вимог кримінального процесуального закону, що регламентує підстави для арешту майна.

Так, відповідно до ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

У клопотанні слідчого підставою для арешту майна зазначено можливість конфіскації майна у разі визнання винним підозрюваного ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, власником майна, на яке слідчий просить накласти арешт, у клопотанні вказаний ОСОБА_10 .

Виходячи з цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кримінальне процесуальне законодавство не передбачає можливості обмеження конституційного права власності третіх осіб шляхом арешту майна з метою конфіскації у разі визнання винною у вчиненні кримінального правопорушення іншої особи.

Також, колегія суддів вважає, що звернувшись з клопотання про арешт майна, перелік якого наведено у клопотанні, слідчим не враховано та не наведено переконливих доводів щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності особи, майно якої просить арештувати, завданням кримінального провадження.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справи Смирнов проти України викладено правову позицію зміст якої полягає в тому, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав.

Аналогічні положення містить рішення Європейського суду з прав людини по справі Спорронг та Льонрот проти Швеції, а саме будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Аналіз клопотання слідчого про арешт майна та судового рішення, яким у задоволенні такого клопотання відмовлено дає підстави колегії суддів для висновку, що слідчий суддя дотримався приписів глави 17 КПК України, якою регламентовано питання, пов`язані з арештом майна.

Також колегія суддів враховує, що згідно ч.3 ст.132 КПК України застосування арешту, як одного із заходів забезпечення кримінального провадження, не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Як слідує з клопотання слідчого про арешт майна, поданого до місцевого суду, у вказаному процесуальному документі не наведено жодних аргументованих доводів щодо наявності обставин визначених, зокрема частинами 2, 3 статті 132 КПК України, недоведеність яких усуває застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Не наведено таких доводів і прокурором в судовому засіданні.

Окрім того, виходячи із загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначених ст.132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування необхідно врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, що в даному випадку слідчим у кримінальному провадженні не розглядалося.

Колегія суддів звертає увагу, що жодних доказів щодо взаємозв`язку між діями ПП Трітон щодо спроби реалізації майна та необхідністю накладення арешту на майно ОСОБА_10 , про що прокурор вказує в апеляційній скарзі, апелянтом не наведено.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що місцевим судом вірно, у відповідності до вимог ст.ст.170-173 КПК України вирішено клопотання слідчого про арешт майна, а тому підстав для скасування вищевказаної ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 27 липня 2020 року, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.132, 170-173, 404, 405,407, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Тернопільської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про арешт майна без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.