Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3022/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілого: ОСОБА_9
представника потерпілого: ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Овруцький районний суд Житомирської області від 15 січня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 30855,21 грн. матеріальної шкоди, 40 000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4396,28 грн. процесуальних витрат на проведення судових експертиз.

Речові докази: автомобіль марки «ЗАЗ- Daewoo Lanos », р.н. НОМЕР_1 , - залишено власнику ОСОБА_7 , велосипед передано потерпілому ОСОБА_9 .

Згідно вироку суду 11 квітня 2019 року, близько 04 години ЗО хвилин, ОСОБА_7 , в с. Заріччя Овруцького району, по вул. Центральній, неподалік Зарічанської сільської ради, що за адресою: вул.Центральна, 96 а, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», р.н. НОМЕР_2 , та рухаючись в напрямку м. Овруч, в порушення вимог пунктів Правил дорожнього руху України (ПДР): 2.9 (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння), 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших часників руху об`їзду перешкоди), не врахувавши дорожню обстановку та дорожні умови, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який переходив проїзну частину з права на ліво, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: фрагментарного перелому обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, рваної рани лівої кисті, саден обличчя, правої кисті, лівої нижньої кінцівки, гематоми поперекової ділянки зліва, які (тілесні ушкодження) відносяться до категорії середніх по критерію тривалого розладу здоров`я та при відсутності ознак небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 12.3 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, тобто отриманням ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вказаний вирок суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та стягнення на користь ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 40000 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким пом`якшити покарання, а саме не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а позовну заяву потерпілого в частині стягнення моральної шкоди залишити без руху до усунення ним недоліків у відповідності до норм ст.185 ЦПК України, а в решті просить вирок залишити без змін. Стверджує, що судом не було прийнято до уваги, те що він, обвинувачений, не вживав безпосередньо перед поїздкою спиртних напоїв, а прийняв у ночі лише ліки (корвалол), так як після вживання на передодні алкоголю в невеликій кількості погіршився стан здоров`я. У повідомленні директора Комунального некомерційного підприємства «Овруцька міська лікарня» Овруцької міської ради Житомирської області від 21.05.2019 року №891 зазначено, що був доставлений до приймального відділення лікарні, де було проведено освідування на алкоголь 11.04.2019 року (час не зазначено). Про те, що знаходився в стані алкогольного сп`яніння в цьому повідомленні нічого не зазначено, так як в стані сп`яніння не перебував. Крім цього, судом не було встановлено, того що безпосередньою причиною настання суспільно-небезпечних наслідків (ДТП),було саме алкогольне сп`яніння, яке б належало до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію. Таким, що не грунтується на об`єктивних доказах є і часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , як в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальної шкоди в сумі 30855,21 грн., так і в сумі 40000 грн. моральної шкоди.

Під час дослідження в судовому засіданні письмових доказів, які підтверджують витрати на лікування ОСОБА_9 , було встановлено, що останній в період з 07.05.2019 року по 30.05.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні в ортопедично-травматологічному відділенні КУ «Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради. Разом з тим, було стягнуто матеріальну шкоду за надані позивачем квитки на автобус за 09.05.2019 pоку, 10.05.2019 року,13.05.2019 pоку, 15.05.2019 pоку, 16.05.2019 pоку, вартістю 115.50 грн. кожен, що становить 577.50 грн. Також суд першої інстанції прийняв як доказ матеріальних витрат фіскальні чеки за 15.04.2019 року, 02.07.2019 року про придбання ПММ на суму 599.94 грн. кожний, на загальну суму 1199.88 грн., хоча зі слів потерпілого він в цей час знаходився на лікуванні. Крім зазначеного, потерпілий як докази надав фіскальні чеки з аптек м.Овруч Житомирської області, де для нього нібито придбавались ліки, які лікарями йому не призначались, це і активоване вугілля, панкреатин форте, мінеральна вода, тощо. Також ОСОБА_9 до своїх витрат включив і благодійний внесок у сумі 303 грн. який він перерахував до відділення кістково гнійної хірургії, хоча лікувався він відповідно до виписки з медичної картки у ортопедично-травматологічному відділенні КУ «Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради. Також потерпілим було надано ряд інших фіскальних чеків на придбання ліків, відомості про призначення яких не надані, Таким чином, судом безпідставно стягнуто матеріальну шкоду в сумі 30855,21 грн.. Під час судового слухання, на запитання захисника потерпілий показав, що із сусідами він спілкується нормально, нікого не боїться, тобто обставини, які він зазначив у позовній заяві, що нібито він мав страх у спілкуванні з сусідами, оточуючими та близькими людьми не відповідає дійсності хоча, його життєвий устрій змінився у гірший бік. Обвинувачений також зазначає, що визнає і вважає, що за страждання потерпілого має відшкодувати моральну шкоду, але у значно меншому грошовому виразі. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги тих обставин, що потерпілий будучі в стані сильного алкогольного сп`яніння певним чином сам спровокував ДТП, порушивши правила дорожнього руху, про що зазначено у висновку судової авто-технічної експертизи. Вважає, що стягнення з нього моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 в сумі 30000 грн. буде справедливим та достатнім.

Додатково обвинувачений зазначає, що позивачем ОСОБА_9 в порушення вимог ч.4 ст.175 та ч.4 ст. 177 ЦПК України не було сплачено судовий збір за подання позову до суду в частині позовних вимог, щодо стягнення моральної шкоди, на що було наголошено стороною захисту під час судового слухання у справі. Пільги по звільненні від сплати судового збору надаються у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а не моральної шкоди, а тому звільнення ОСОБА_9 від сплати судового збору в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди є незаконним, що дало змогу потерпілому заявляти позовні про відшкодування моральної шкоди в надто завищеному розмірі.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року - без змін.

Стверджує, що сам ОСОБА_7 не заперечує факт вчинення ним ДТП 11.04.2019 року та те, що напередодні ДТП вживав алкогольні напої, однак, стверджує, що в стані алкогольного сп`яніння не перебував. В той же час, саме газоаналізатор «Алконт М», яким проводилось освідування ОСОБА_7 , і який зазначений у довідці Овруцької міської лікарні від 21.05.2019 року №891, являється вимірювальною технікою для встановлення стану сп`яніння особи, який і підтверджує покази самого ОСОБА_7 про вживання ним спиртних напоїв та стан його сп`яніння саме в межах 1,4%, а не більше, чи менше. При цьому, в даному випадку не має значення коли саме ОСОБА_7 вживав алкогольні напої, за час до ДТП, чи за день до ДТП, адже довідкою підтверджується саме факт освідування останнього на стан сп`яніння безпосередньо після вчинення ДТП і на час освідування алкоголь становив 1,4%. Отже, доводи ОСОБА_7 щодо не перебування його в стані сп`яніння під час вчинення ДТП є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, адже наявність алкоголю в межах 1,4% свідчить безпосередньо про наявність алкоголю в певних відсотках (промілях), а не відношення особи до свого стану стан сп`яніння.

Безпідставними та таким, що суперечить висновкам суду викладеним у вироку, є також посилання ОСОБА_7 на ту обставину, що судом не було встановлено того, що безпосередньо причиною настання суспільно-небезпечних наслідків (ДТП) було саме алкогольне сп`яніння, яке б належало до об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію. У вироку судом першої інстанції зазначено: «Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки порушення п.2.9 Правил дорожнього руху не було безпосередньою причиною настання суспільно-небезпечних наслідків, а тільки сприяло порушенню іншої норми ПДР, яке, в свою чергу, і призвело до настання таких наслідків, тому саме по собі алкогольне сп`яніння не належить до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію, може бути визнано обставиною, що обтяжує покарання, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 01.12.2016 року у справі № 5-368кс(15)16 та від 09.02.2012 року у справі № 5-28кс11. Вищенаведене свідчить про надуманість та безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо застосування до нього додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом належним чином у вироку надана оцінка всім наявним доказам дослідженим у судовому засіданні, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту та призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_7 .

Судом враховано, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, в зв`язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні, після ДТП через травму відбулися вимушені зміни в укладі його життя. До цього часу будь-яких покращень стану здоров`я ОСОБА_9 не відбувається, у зв`язку з похилим віком кістки пошкодженої ноги не зростаються, потерпілий позбавлений можливості вільно пересуватись, як особисто пішком, так і на будь-яких транспортних засобах, а тому суд враховуючи характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, обмеження можливості реалізації своїх потреб, тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах, часу і зусиль, необхідних для відновлення попереднього фізичного стану здоров`я, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обгрунтовано та справедливо стягнув на відшкодуванням потерпілому моральну шкоду у розмірі 40 000грн. В свою чергу матеріальна шкода в розмірі 30855,21грн. підтверджена наданими та дослідженими в судовому засіданні документами і суд дав їм належну оцінку.

Не відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір» також посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на не сплату потерпілим судового збору в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, так як п.6 ст.5 вказаного Закону передбачає звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах про відшкодування саме матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. В той же час п.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах саме про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, додатково пояснив, що сторона захисту не оскаржує вирок в частині стягнення відшкодування матеріальних витрат потерпілого, однак зазначає про недоведення вказаної у вироку суми в повному обсязі наданими потерпілим доказами, для того, щоб показати відношення обвинуваченого до необхідності відшкодовувати потерпілому завдану з його вини шкоду. Що стосується апеляційних вимог про задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, то сторона захисту просить у разі несплати на час апеляційного розгляду потерпілим судового збору залишити позов в цій частині без розгляду, а у разі сплати судового збору зменшити суму відшкодування до 30 000 грн.

Прокурор, потерпілий ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_10 заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого, просили залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, в межах доводів апеляційної скарги , обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Як встановлено судом першої інстанції, а саме згідно відповіді на запит КНП «Овруцька міська лікарня» Овруцької міської ради Житомирської області № 891 від 24.05.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 проводилося освідування на алкоголь 11.04.2019 року. Згідно результату даного освідування у видихуваному повітрі ОСОБА_7 виявлено 1,4 проміле етанолу, що свідчить про те, що останній на момент вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Зазначена обставина органом досужового розслідування і судом у відповідності до положень ст. 67 КК України цілком обгрунтовано визнана обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Тобто, обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, встановлені судом першої інстанції характеризуються такою обтяжуючою обставиною, як перебування обвинуваченого під час ДТП в стані алкогольного сп`яніння. Дійсно зазначена обставина не є обставиною, яка входить до об`єктивної сторони складу злочину за ч.1 ст. 286 КК України, однак вона однозначно є обставиною, передбаченою ст. 67 КК України та беззаперечно впливає на покарання, яке призначається судом і в свою чергу підлягає врахуванню при призначенні не тільки основного але й додаткового покарання. І цілком логічним на думку колегії суддів вбачається висновок суду про те, що встановивши, що обвинувачений під час вчинення ДТП керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що само по собі є порушенням п.2.9 ПДР України, в даному випадку до обвинуваченого підлягає застосуванню таке додаткове покарання як позбавлення права керування транспортним засобом.

При цьому, згідно ч.ч.1,2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції вказаних положень Закону дотримався та, врахувавши встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, дійшов вірного висновку про призначення ОСОБА_7 як основного покарання у виді штрафу, так і додаткового у виді позбавлення права керування транспортним засобом на певний строк, з яким погоджується і колегія суддів.

Так, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України судом першої інстанції встановлено, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочину невеликої тяжкості, вчинений з необережності. Встановлено обставини, що пом`якшують у відповідності до ст.66 КК України покарання - щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину, публічно попросив вибачення у потерпілого, частково визнав цивільний позов в частині, яку вважав обгрунтованою. При цьому, обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно та є особою похилого віку. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено і обставину, яка згідно ст.67 КК України обтяжує покарання вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, що підвищує ступінь небезпеки вчиненого кримінального правопорушення. Тому, призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, не на максимальний строк, передбачений санкцією статті, є об`єктивним та відповідає обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого.

Посилання обвинуваченого на те, що позбавлення права керування транспортним засобом позбавляє його заробітку, заслуговує на увагу суду. Однак, враховуючи вчинення обвинуваченим злочину, хоча і необережного, у стані алкогольного сп`яніння, враховуючи те, що він свідомо для себе допускав можливість керування транспортним засобом у такому стані, виключає на думку апеляційного суду сумніви в справедливості та необхідності застосування до нього такого додаткового покарання .

Таким чином, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає меті його застосування, буде сприяти виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що перебування його в стані алкогольного сп`яніння недоведено належним чином, що він не перебував в такому стані, оскільки не почував себе п`яним, а також про те, що зазначена обставина не може свідчити про необхідність застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, підтвердження не знайшли та не спростовують зазначених вище висновків суду.

Що стосується доводів апелянта щодо вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Ст. 129 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Суд першої інстанції вказаних вимог Закону в цілому дотримався.

Так, на підставі долучених потерпілою стороною до цивільного позову документів та досліджених під час судового провадження судом першої інстанції задоволено матеріальну шкоду в розмірі 30855,21грн. В цій частині сторона захисту н вирок суду не оскаржила, і посилання апелянта в мотивувальній частині апеляційної скарги на часткову доведеність вказаної суми колегія суддів, враховуючи положення ст. 404 КПК України до уваги не приймає.

Щодо рішення суду про відшкодування моральної шкоди, то в судовому засіданні апеляційного суду як обвинувачений ОСОБА_7 , так і його захисник ОСОБА_8 уточнили, що просять в цій частині цивільний позов залишити без руху для сплати цього збору, або без розгляду, якщо такий судовий збір не буде сплачено на час постановлення апеляційним судом рішення. При цьому якщо судовий збір буде сплачено зменшити суму відшкодування моральної шкоди до 30 000грн.

Однак, з такими вимогами сторони захисту колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Як передбачено ст.ст.3,4 ЗУ «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, а в даному випадку цивільного позову в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України про відшкодування останнім моральної шкоди, завданої вчиненням вказаного злочину.

Так, дійсно цивільним позивачем у кримінальному проваджені ОСОБА_9 не сплачено судовий збір за вимогою в цивільному позові про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки до позову потерпілим не надано будь-яких підтверджуючих даних.

Разом з тим, суд першої інстанції цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілого ОСОБА_9 прийняв до розгляду та постановив в цій частині рішення, і на даній стадії судового розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями залишати розглянутий по суті цивільний позов без руху чи без розгляду.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, враховуючи характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, обмеження можливості реалізації своїх потреб, тощо, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, задовольнив цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди не в повному розмірі позовних вимог 100000грн., а в сумі 40000грн., з якою погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції об`єктивно враховані всі обставини, з якими Закон пов`язує відшкодування завданої моральної шкоди та її оцінки в грошовому еквіваленті, і підстав вважати про її надмірний розмір колегія суддів не вбачає.

При цьому посилання апелянта на те, що він, не дивлячись на недоведеність у повному обсязі суми матеріальної шкоди, визнав її у повному обсязі, не може бути безумовною підставою для зменшення визначеної судом суми відшкодування шкоди моральної.

З огляду на всі вищевикладені обставини, підстав до задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та скасування чи зміни вироку суду в частині призначення додаткового покарання та вирішення цивільного позову у відповідності до положень ст.ст. 409-414 КПК України не вбачається. Судом першої інстанції прийнято законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Овруцький районний суд Житомирської області від 15 січня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її постановлення.

Судді: