Справа № 366/364/20
Провадження № 1-кс/366/326/20
УХВАЛА
07 жовтня 2020 року смт. Іванків
Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого СВ ВП зони ЧАЕС ГУ НП в Київській області, ОСОБА_3 , представника ДСП «Північна Пуща», ОСОБА_4 , представника ТОВ «Дружба-М», адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого за погодженням з прокурором Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженню № 0000002 від 31.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ ВП зони ЧАЕС ГУ НП в Київській області, ОСОБА_7 за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.
В обгрунтування клопотання, слідчий зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що 31.08.2020 року до відділу поліції зони ЧАЕС ГУ НП в Київській області надійшло депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_8 , щодо незаконного користування невстановленими особами земельними ділянками Чорнобильської зони відчуження, зокрема в районі с. Федорівка, Поліського району, Київської області. Територія, орієнтовною площею 1000 га, яка відноситься до Чорнобильської зони відчуження, засіяна сільськогосподарськими культурами: соняшником та кукурудзою.
01.09.2020 року. Проведено огляд місця події за участі спеціалістів ДСП «Північна Пуща» та ДП «ЦОТІЗ». Оглядом встановлено, що поле засаджене соняшником та кукурудзою, відноситься до 2-го кварталу Дитятківського лісництва ДСП «Північна Пуща».
На з`ясування питань правової належності земельних ділянок до Дергеокадастру направлено запит. Згідно акту перевірки Держгеокадастру, щодо дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки, на земельних ділянках площею: 15,93 га; 1,32 га; 4,76 га; 36,4 га; 40,93 га; 131,78 га; 6,52 га; 0,2 га; 0,79 га; 7,73 га; 104,34 га; 18,17 га; 11,54 га; 12,61 га; 3,81 га, 18,21 га, здійснюється вирощування сільськогосподарської продукції. Відомості про реєстрацію зазначених земельних ділянок відсутні. Зазначена територія не відноситься до с. Федорівка, Романівської сільської ради, Поліського району, Київської області. Таким чином, фактично земля перебуває у Державній власності.
Таким чином, досудовим розслідуванням встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки, знищення межових знаків, які розмежовують земельні ділянки виділені для ведення сільськогосподарських робіт з 2-м кварталом лісництва ДСП «Північна Пуща» зони відчуження та проведення сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці у вигляді оброблення грунту, посів та прибирання культур.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. За ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
29.09.2020 року самовільно зайняті земельні ділянки площею: 15,93 га; 1,32 га; 4,76 га; 36,4 га; 40,93 га; 131,78 га; 6,52 га; 0,2 га; 0,79 га; 7,73 га; 104,34 га; 18,17 га; 11,54 га; 12,61 га; 3,81 га, 18,21 га без кадастрових номерів та посів (врожай) сільськогосподарських культур Соняшнику та Кукурудзи, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки земельні ділянки є предметом злочину та безпосередньо на собі містять сліди його вчинення, а врожай отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, є неправомірною вигодою. Також існує необхідність збереження речових доказів посівів (врожаю), що росте на самовільно зайнятих земельних ділянках, з метою подальшого звернення врожаю в дохід держави, у тому числі, з метою відшкодування шкоди, завданої злочином.
Вищенаведене співпадає з потребами досудового розслідування та виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи, як арешт майна.
Особу, яка могла б бути причетна до вказаного кримінального правопорушення, на даний час не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення збереження речових доказів, з метою недопущення їх псування чи перетворення, слідчий за погодженням з прокурором, вважає за доцільне накласти арешт на земельні ділянки та сільськогосподарські культури, які на них ростуть Соняшник, ОСОБА_9 , шляхом заборони будь-кому розпоряджатися будь-яким чином даним майном та використовувати його.
У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 клопотання підтримав частково, просив застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а саме дозволити ТОВ «Дружба-М» зібрати врожай, надати врожай для відібрання зразків для експертного дослідження, зберігати врожай до проведення необхідних експертиз.
Представник ДСП «Пінічна Пуща», ОСОБА_4 , не заперечував проти задоволення клопотання. Просив суд звернути увагу на особливості зберігання арештованого майна (врожаю).
Представник ТОВ «Дружба-М», адвокат ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання заперечував, просив відмовити в задоволенні, у зв`язку з тим, що клопотання слідчого є безпідставним та не обгрунтованим, а також вказуючи, що це приведе до збитків власнику.
Заслухавши слідчого, представника ДСП «Пінічна Пуща», ОСОБА_4 , представника ТОВ «Дружба-М», адвоката ОСОБА_5 , дослідивши клопотання та матеріали, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.
Частиною першою статті 1 КПК України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
За змістом положень пункту 18 статті 3 КПК України основним призначенням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Відповідно до частини першої статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно із частиною п`ятою цієї статті кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово у рішеннях зазначав, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від
28 жовтня 1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».
Зазначена позиція висловлена також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.
Главою 10 розділу ІІ КПК України визначено заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування. Згідно зі статтею 131 цього Кодексу одним із таких заходів, що застосовується з метою досягнення дієвості кримінального провадження, є арешт майна.
Статтею 132 КПК України встановлено загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які здійснюються лише на підставі ухвали слідчого судді або суду (за винятком випадків, передбачених цим Кодексом). Зокрема, частиною третьою статті 132 КПК України встановлено, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (частина п`ята статті 132 КПК України).
Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно із частинами другою, третьою статті 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів, і у цьому випадку накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (містить ознаки речового доказу).
Частиною одинадцятою статті 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно із частиною другою статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, перелік майна, на яке накладено арешт; підстави застосування арешту майна; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
Пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, з-поміж іншого, зобов`язані при здійсненні правосуддя справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Згідно зі статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, окрім всього, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У відповідності до положень ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
На думку слідчого судді, той факт, що під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні будь-якій особі не було повідомлено про підозру, до того ж у самому клопотанні було зазначено, що досудовим розслідуванням на час подання клопотання не встановлено осіб, які самовільно зайняли вказану земельну ділянку та засадили її посівами соняшнику, кукурудзи, що беззаперечно свідчить про відсутність у сторони обвинувачення обґрунтування такої підозри, достатньої для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, слідчий пропонуючи накласти арешт на врожай, не обґрунтував, яким чином вказаний урожай можна зберегти і не допустити його псування, якщо не буде здійснено певних обробок і які збитки будуть завдані у разі, якщо усі посіви, арешт на які просить накласти слідчий, не будуть зібрані своєчасно або взагалі.
Посилання слідчого на можливість втрати доказів не ґрунтується на вимогах КПК України, оскільки в справі наявні протоколи огляду місця події на яких зафіксовано, що на спірних земельних ділянках висаджений саме соняшник та кукурудза, є показання свідків та взагалі вказаний факт ніким не оспорюється.
Крім того, суд вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, а саме на посів соняшнику та кукурудзи, в даному випадку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Аналізуючи матеріали клопотання поданого в рамках кримінального провадження слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, як арешт врожаю у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. Крім того, а у клопотанні слідчого відсутні посилання на співрозмірність та розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не враховано негативні наслідки для власника майна, а тому застосування арешту на врожай сільськогосподарських культур (Соняшнику та Кукурудзи), може завдати суттєвих збитків та свідчити про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції з захисту прав людини, що є неприпустимим та непропорційним.
Таким чином, з огляду на викладене вище, слідчим не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого слід залишити без задоволення.
Керуючись вимогами ст. ст. 170-172, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:
Клопотання слідчого СВ ВП зони ЧАЕС ГУ НП в Київській області, ОСОБА_7 погодженого з прокурором Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 , про арешт тимчасово вилученого майна: земельних ділянок площею: 15,93 га; 1,32 га; 4,76 га; 36,4 га; 40,93 га; 131,78 га; 6,52 га; 0,2 га; 0,79 га; 7,73 га; 104,34 га; 18,17 га; 11,54 га; 12,61 га; 3,81 га, 18,21 га, та врожаю сільськогосподарської культури соняшника та кукурудзи, що зростає на земельних ділянках у кримінальному провадженню № 0000002 від 31.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1