Справа №585/2747/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/9/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/2747/16-к за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 та апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2018, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368 і ч. 2 ст. 307 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисників адвокатів ОСОБА_12 і ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

? захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження і ухвалити виправдувальний вирок, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що свідок ОСОБА_14 не зацікавлений і не співпрацював з правоохоронними органами, надані ним показання на досудовому слідстві та в суді є суперечливими, відомості в ЄРДР внесені безпідставно, кваліфікація дій ОСОБА_11 визначена неуповноваженою особою, його огляд проведений незаконно та з порушеннями, в основу вироку покладені неналежні докази. Крім того, зазначає, що у відношенні ОСОБА_11 мала місце провокація зі сторони правоохоронних органів та в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК;

? обвинувачений ОСОБА_15 та його захисник адвокат ОСОБА_16 просять скасувати вирок у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження через відсутність в діях ОСОБА_11 складу інкримінованих йому злочинів, оскільки відомості в ЄРДР внесені необґрунтовано, обвинувачений не заперечував, що зловживав своїм службовим становищем, суд встановив лише приблизний час вчинення злочину, в основу вироку покладені неналежні та недостовірні докази, сторона обвинувачення не надала суду доказів, які мають істотне значення для кримінального провадження, під час затримання ОСОБА_11 не перебував на охоронюваній території та його огляд проводився з порушеннями КПК.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_17 просить залишити їх без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю, а вирок суду без змін.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2018 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 307 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 368 КК у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права обіймати посади в органах Державної пенітенціарної служби України строком 1 рік з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла; за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі строком 6 років з конфіскацією всього належного майна, крім житла, і на підставі ст. 54 КК позбавлений спеціального звання «підполковник внутрішньої служби». На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 6 років з позбавленням права обіймати посади в органах Державної пенітенціарної служби України строком 1 рік з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та позбавленням спеціального звання «підполковник внутрішньої служби». Стягнуто на користь держави витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 5379,30 грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_11 , виконуючи обов`язки директора підприємства установи заступника начальника Роменської виправної колонії УДПтС України в Сумській області (№ 56), будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, маючи на меті здійснити ремонт власного т/з із використанням праці засуджених, які працюють на підприємстві ВК, 09.03.2016 уклав договір між ним, як замовником з однієї сторони, і підприємством в його ж особі як керівника підприємства (виконавцем) про надання послуг з ремонту т/з, предметом якого було виконання робіт із заміни амортизатору на т/з «Chevrolet Aveo» д.н. НОМЕР_1 . У подальшому, ОСОБА_11 , маючи на меті, крім робіт обумовлених договором, пофарбувати кузов т/з, перемістив його на територію підприємства колонії та приблизно 09.03.2016 звернувся до засудженого ОСОБА_14 із пропозицією передати останньому на територію колонії наркотичний засіб «опій ацетильований» за умови якісного виконання фарбувальних робіт, на що засуджений погодився та протягом 09-28.03.2016 виконав роботи із зовнішнього фарбування кузова т/з вартістю 2034 грн. Через незначний проміжок часу ОСОБА_11 пошкодив багажник вказаного т/з. Діючи повторно, з метою одержання неправомірної вигоди у виді послуг з ремонту т/з, 31.03.2016 зателефонував ОСОБА_14 із пропозицією полагодити вказану частину т/з, на що останній погодився, розраховуючи, що ОСОБА_11 , виконуючи свою обіцянку передасть йому на територію колонії наркотичний засіб. ОСОБА_11 доставив кришку багажника автомобіля до колонії, після чого засуджений ОСОБА_14 упродовж часу з 01-05.04.2016 виконав комплекс робіт із ремонту та пофарбування кришки багажного відсіку т/з вартістю 1415 грн. Безкоштовно одержавши від ОСОБА_14 послуги з ремонту автомобіля на загальну суму 3449,00 грн, ОСОБА_11 близько 16:30 06.04.2016 забрав залишені невстановленою особою у схованці приблизно за 100 м від Роменської ВК по вул. Чапаєва, буд. 19 у с. Перехрестівка Роменського району Сумської області 2 шприци з наркотичним засобом. Крім того, поряд із шприцами знаходились також 2 пакунки, в одному з яких був особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», а в іншому психотропна речовина «амфетамін», які ОСОБА_11 забрав з метою збуту невстановленому засудженому. 06.04.2016 близько 16:45 ОСОБА_11 , зберігаючи при собі придбані наркотичні речовини, зайшов до охоронюваної території КПП № 2 Роменської ВК, де під час його особистого огляду були виявлені 2 шприци з «опієм ацетильованим» масою в перерахунку на суху речовину 1,145 г, 1 пакунок з «амфетаміном» масою 1,0878 г та 1 пакунок із особливо небезпечним наркотичним засобом «канабісом» масою 32,93 г.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_10 про залишення вироку суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із наведеного у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_11 визнаний винним у придбанні та зберіганні особливо небезпечних наркотичних засобів у великих розмірах та психотропних речовин з метою їх збуту, а також у тому, що обіймаючи посаду директора підприємства установи заступника начальника Роменської ВК УДПтС України в Сумській області (№ 56), будучи службовою особи, яка займає відповідальне становище, неодноразово одержав неправомірні вигоди від засудженого у виді послуг з ремонту та фарбування т/з загальною вартістю 3449 грн за вчинення в інтересах засудженого дій, з використанням наданої влади. Одночасно суд першої інстанції виключив із обвинувачення те, що ОСОБА_11 зайшов до охоронюваної території КПП Роменської ВК для подальшого проходження на територію ВК, а також, що «канабіс» і «амфетамін» він збирався передати невстановленому засудженому за плату, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження, хоча кваліфікував дії обвинуваченого як: придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу «опію ацетильованого» у великих розмірах, особливо небезпечного наркотичного засобу «канабісу» і психотропної речовини «амфетамін» (ч. 2 ст. 307 КК); повторне одержання неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище (ч. 3 ст. 368 КК).

Разом з тим, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на вимогах закону, належним чином не умотивовані та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК). У разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК).

Визнаючи ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, суд першої інстанції встановив, що неодноразово одержуючи неправомірну вигоду від засудженого ОСОБА_14 у виді надання послуг з ремонту і фарбування належного обвинуваченому автомобіля, за передачу засудженому на територію ВК наркотичного засобу, ОСОБА_11 діяв з використанням наданої йому влади.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК, полягає в прийнятті пропозиції, обіцянки або одержанні службовою особою неправомірної вигоди, а так само проханні надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. Діяння, за яке службова особа одержує неправомірну вигоду, повинне бути зумовлене її службовим становищем і безпосередньо пов`язане зі службовими повноваженнями. Відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, якщо службова особа одержала її за виконання чи невиконання будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Суд першої інстанції не навів у своєму вироку достатніх та належних мотивів вчинення ОСОБА_11 неправомірних дій саме із використанням свого службового становища, що підтверджувалося б належними та допустимими доказами. Зокрема, судом не перевірено наявності прямого та безпосереднього зв`язку між посадовими повноваженнями ОСОБА_11 як службової особи та одержання ним неправомірної вигоди за вчинення чи невчинення певних протиправних дій, у тому числі і у передачі засудженому наркотичних засобів на території ВК, хоча це є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, оскільки службова особа як спеціальний суб`єкт злочину, крім загальних ознак, характеризується ще спеціальними ознаками: 1) посадові, які визначають сферу діяльності (де саме виконуються відповідні повноваження); 2) функціональні ті, які визначають коло повноважень, у зв`язку з наявністю яких особа належить до службових. При цьому відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, що службова особа одержала цю вигоду за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Судом першої інстанції не наведені у вироку будь-які докази на підтвердження обвинувачення і в тій частині, що ОСОБА_11 , окрім наркотичного засобу «опію ацетильованого», з метою збуту придбав також і наркотичний засіб «канабіс» та психотропну речовину «амфетамін».

Незважаючи на таку невідповідність висновків, суд першої інстанції виключив із обвинувачення лише те, що ОСОБА_11 зайшов до охоронюваної території КПП Роменської ВК для подальшого проходження на територію ВК, а також, що «канабіс» і «амфетамін» він збирався передати засудженому за плату, визнавши при цьому вчинення суспільно небезпечного винного діяння і щодо цих предметів теж кваліфікуючими ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 КУ та рішення КСУ від 20.10.2001 № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно ст. 94 («Оцінка доказів») КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК). Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК).

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження. Умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Згідно ст. 209 КПК особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, а згідно ч. 3-5 ст. 208 цього Кодексу уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 КПК. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно ст. 213 КПК, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені кримінальним процесуальним законом. Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених ст. 104 КПК, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно ст. 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.

У кримінальному провадженні відсутній протокол затримання ОСОБА_11 , як відсутня й інформація про роз`яснення йому процесуальних прав, передбачених КПК, хоча останній залишався під постійним контролем співробітників оперативних підрозділів і був позбавлений можливості покинути місце події (знаходження) за власним бажанням, а його одежа та взуття ретельно оглядалися сторонніми особами, у тому числі з частковим роздяганням обвинуваченого, що потребує обов`язкової перевірки на предмет належного оформлення уповноваженою службовою особою, слідчим чи прокурором цих процесуальних дій.

У рішенні від 11.12.2014 «Кушнір проти України» (Kushnir v. Ukraine), заява № 42184/09, п. 165), ЄСПЛ зазначив, що «сама лише відсутність протоколу затримання має вважатися серйозним недоліком, оскільки усталена позиція Суду полягає в тому, що невизнане тримання особи під вартою є повним запереченням фундаментально важливих гарантій, що містяться у ст. 5 Конвенції, та являє собою найбільш серйозне порушення зазначеного положення». «Відсутність фіксації такої інформації, як дата, час та місце затримання, ім`я затриманого, підстави для затримання та ім`я особи, яка здійснила затримання, повинні розглядатися як недотримання вимоги щодо законності та невідповідність самій меті ст. 5 Конвенції» (див. рішення від 25.10.2005 у справі «Федотов проти Росії» (Fedotov v. Russia), заява № 5140/02, п. 78).

Посилання суду першої інстанції на положення «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань» (затв. наказом МЮУ № 2186/5 від 29.12.2014; втратив чинність згідно наказу МЮУ № 2822/5 від 28.08.2018) є необгрунтованими, оскільки ці Правила насамперед регулювали порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, у той час як порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень КУ, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, КПК та інших законів України

Крім того, згідно з ч. 12 ст. 290 КПК, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, що у свою чергу узгоджується із правовими висновками, викладеними в постанові від 16.01.2019 Великої Палати ВС (справа № 751/7557/15-к) щодо застосування правових норм, закріплених у ст. 290 КПК, згідно яких для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог КПК стосовно НСРД. Документи, які стали правовою підставою проведення НСРД (зокрема, не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом), не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених негласних слідчих (розшукових) дій, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною. Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення НСРД, з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Зазначена правова позиція також уточнена в рішенні Великої Палати ВС від 16.10.2019 (справа № 640/6847/15-к), а саме якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі й процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів не відкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення. Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК.

На момент відкриття матеріалів досудового розслідування, клопотання слідчого про проведення НСРД, ухвали слідчого судді апеляційного суду та доручення, які стали правовою підставою проведення НСРД, не долучені до кримінального провадження, не відкриті стороні захисту, а розсекречені під час судового розгляду.

Незважаючи на це, суд першої інстанції не з`ясував та не дослідив, чи своєчасно сторона обвинувачення вжила під час досудового розслідування всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, що має суттєве значення при визначенні допустимості чи недопустимості цих отриманих унаслідок НСРД доказів, зокрема протоколів.

Вище зазначене є істотним порушенням норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України.

Ігнорування судом першої інстанції доречних аргументів сторін, в тому числі і сторони захисту, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції, усталеної судової практики ВСУ, ВС і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм кримінального процесуального права незалежно від доводів апеляційних скарг, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст. 129 КУ, розділі I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах (ст. 7-29, п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно прецедентної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими відповідно до ст. 94 КПК.

Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставами для скасування судового рішення в апеляційній інстанції (п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК). Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності (п. 1-3 ч. 1 ст. 411 КПК), а істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст. 404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційних скарг про закриття кримінального провадження, які задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційних скарг, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені в них питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції згідно положень ч. 2 ст. 415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2018 відносно ОСОБА_18 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4