ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1517/20 Справа № 215/1012/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0002126 щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Алчевськ, Луганської області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючої, раніше судимої,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
за участю :

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

(в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_5

(в режимі відеоконференції)

В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2020 року обвинуваченій ОСОБА_5 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21 травня 2020 року.
Судом першої інстанції встановлено, що існують ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування обвинуваченої ОСОБА_5 від суду з метою уникнення покарання, в разі визнання її винуватою, та можливість вчинення іншого правопорушення, оскільки обвинувачена ніде не працює, не має засобів для існування, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, за яке передбачено покарання до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В апеляції:
- ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою застосувати до неї більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що перебуваючи на волі вона може переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, та можливість вчинення іншого правопорушення. Крім того, зазначила, що в неї є проблеми зі здоров`ям, які істотно погіршилися за час перебування в Державній установі виконання покарань, а також є висновок лікаря, що її стан є не задовільним.

В апеляційному суді захисник ОСОБА_8 та обвинувачена ОСОБА_5 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор в апеляційному суді просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляції, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали контрольного продовження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Апеляційний суд, вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування до неї більш м`яких запобіжних заходів у виді домашнього арешту є безпідставними і необґрунтованими.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України , тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

До таких ризиків належать запобігання спробам обвинуваченим переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Так, апеляційним судом встановлено, що 23 березня 2020 року в судовому засіданні Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_5 , де суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відсутність підстав для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання ОСОБА_5 під вартою, оскільки вона може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд зважає на те, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Суд першої інстанції врахував вимоги ст. 178 КПК України, під час продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінивши обставини та зазначивши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, в разі визнання її винуватою, та можливість вчинення іншого правопорушення, оскільки обвинувачена ніде не працює, не має засобів для існування, а тому застосований до обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою є доцільним та достатнім для запобігання визначеним ризикам.
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, а також того факту, що обвинувачена ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, чи вчините інше кримінальне правопорушення, тому застосування до обвинуваченої жодних із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які не зменшилися та існують на даний час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останньої.
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Що стосується доводів обвинуваченої ОСОБА_5 з приводу погіршення нею самопочуття, апеляційний суд враховує, досліджену судом першої інстанції довідку від 13.03.2020 року, згідно якої на даний час стан ОСОБА_5 розцінюється, як задовільний. Інших даних і належних доказів в підтвердження посилання обвинуваченої на погіршення стану здоров`я і неможливості її перебування в установі в умовах тримання під вартою стороною захисту не надано і апеляційним судом не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу обювинуваченої залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4