ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/937/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 639/9060/19 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника
власника майна - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0005722 від 20.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0005722 від 20.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України.
Накладено арешт, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, на вилучене під час обшуку майно за адресою: м. Харків, вул. Гімназійна Набережна, буд. 26 зазначене в ухвалі слідчого судді на а.с. 71-74.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вказану ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилається на невідповідність арештованого майна критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, відсутність обґрунтування прокурором обставин, які вказують на те, що незастосування, заборона або обмеження користування чи розпорядження арештованим майном можуть призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення або передачі майна. Зазначила, що слідчим суддею не надано жодної оцінки її доводам, зазначеним у запереченнях. Також адвокат посилалась на порушення під час проведення обшуку та не вручення опису вилученого майна адвокату. Вказала, що під час обшуку приміщення було вилучено менше 200 гривень, що водністю спростовую позицію слідчого та прокурора, факту вчинення злочину так і не зафіксовано. Суд не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту для власників майна.
Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора, представника власника майна, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у провадженні Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 перебуває кримінальне провадження № 0005722 від 20.12.2019 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України.

23.03.2020 р. прокурор відділу ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у вказаному кримінальному провадженні. В обгрунтування клопотання зазначив, що під час досудового розслідування оперативним шляхом встановлено, що на території Новобаварського та інших районів м. Харкова невстановлені особи надають послуги грального бізнесу населенню за готівковий розрахунок, в тому числі послуги гри на гральних автоматах та комп`ютерних стимуляторах. 19.03.2020 ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова було надано дозвіл на проведення обшуку приміщень будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в ході проведення якого були виявлені та вилучені вказані в клопотанні речі. Власник майна на час проведення обшуку встановлений не був. Крім того встановлено, що чернові записи, системні блоки, ноутбуки, засоби та приладдя для азартних ігор використовувалися під час здійснення протиправної діяльності, а виявлені грошові кошти отримані в результаті злочинної діяльності, а саме отримані в якості здійснення ставок за гру. Вказане майно постановою слідчого від 23.03.2020 визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим наявна процесуальна необхідність у проведенні процесуальних та слідчих дій, з вилученим майном щодо арешту якого звертається сторона обвинувачення.
Повернення вилученого майна може негативно вплинути на встановлення істини по кримінальному провадженню, оскільки у разі повернення зазначених предметів можуть бути вжиті заходи та вчинені дії, направлені на їх знищення або переховування, що може значно ускладнити або взагалі унеможливить встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені, у зв`язку з чим прокурор просив накласти арешт на вилучене майно.
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року вказане клопотання прокурора було задоволено та накладено арешт на зазначене в клопотанні майно.
Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене в ході огляду місця події, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що прокурором доведено, що вищевказане майно, вилучене під час проведення обшуку, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, є підстави вважати, що це майно є доказом злочину, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, прийшов к висновку про задоволення клопотання про накладення арешту на вказане майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна, як зазначено в ч. 2 ст. 170 КПК України, допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК Украйни, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вилучене, під час обшуку, 21.03.2020р., майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії", при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на допущені порушення під час проведення обшуку, відсутність власника та у зв`язку з цим недопустимість доказів, отриманих в результаті обшуку, а також відсутність правових підстав для арешту майна не свідчать про необґрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна і не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вищевказане майно є доказом злочину. Не застосування арешту на дане майно може привести до його відчуження, приховування, втрати або настання інших наслідків, які можуть перешкодити здійсненню досудового розслідування, унеможливить проведення слідчих дій та проведення судових експертиз вилученого майна.
Обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді від 19.03.2020 р. Скарги на дії оперативних працівників не розглянуті, а тому на даний час немає підстав вважати, що їх дії мають незаконний характер. Посилання на відсутність власника майна та його не встановлення також не свідчить про необґрунтованість судового рішення. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.

Посилання на недопустимість доказів, отриманих під час проведення обшуку на даному етапі провадження судом не вирішуються. Такі питання судом вирішуються під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювання доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді