Ухвала
Іменем України
25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 295/18603/19

провадження № 51-2445 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 06 травня 2020 року,
встановив:
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2020 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Житомира, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув?язнення з 11 листопада 2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Продовжено обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів-до 26 квітня 2020 року(включно).
Крім того, вказаним вироком суду розв`язано цивільний позов, вирішено питання щодо долі речових доказів та стягнення судових витрат.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06 травня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров?я особи (розбій), тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 ставить питання про зміну судових рішень у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, через суворість. Захисник посилається на ту обставину, що судами не враховано у повній мірі особу засудженого та пом`якшуючі покарання обставини, а саме, те, що засуджений не застосовував насилля; рік до затримання, перебуваючи на волі, не вчиняв інших злочинів; має постійне місце проживання і реєстрації; проживає разом з дружиною та малолітньою дитиною; має на утриманні хвору матір інваліда 1 групи. Крім того, захисник наголошує, що засуджений на волі працював, маючи постійне джерело доходу, утримував свою сім?ю, повністю визнав цивільний позов потерпілої, та згідно висновку органу пробації, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Враховуючи наведене, захисник просить, на підставі ст. 75 КК України, звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 187 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як випливає з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував те, що він обвинувачується у вчиненні умисного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного тяжкого насильницького злочину, характеризується посередньо, приніс публічні вибачення потерпілій, критично ставиться до вчиненого.

Судом також враховано обставину, що пом?якшує покарання ОСОБА_5 визнання ним вини у вчиненому, щире каяття, а обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано рецидив злочину.

Крім того, судом взято до уваги результати досудової доповіді Богунського районного відділу ДУ «Центр пробації», відповідно до якої виправлення обвинуваченого без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства та враховано думку потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні.

З урахуванням конкретних обставин справи у сукупності, даних про особу засудженого ОСОБА_5 та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання, суд дійшов обгрунтованного висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та призначив покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, у мінімальному розмірі, визначеному санкцією вказаної статті.

Крім того, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Покарання, призначене ОСОБА_5 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.

Тому, підстав для звільнення засудженогоОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України за злочин, передбачений ч. 1 ст. 187 КК України, у касаційній скарзі не міститься.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 06 травня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3