КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

28 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000499 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 та
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (роки) з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (роки).
На підставі ст.ст. 75,76 КК України суд звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Призначене ОСОБА_5 цим вироком додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки суд постановив виконувати самостійно і реально.

Цим же вироком задоволено частково позов та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування завданих матеріальних збитків 16218 грн. 84 коп., в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 20000 грн., а всього 36 218 грн. 84 коп. в іншій частині позову відмовлено.

Як встановлено вироком суду, 21 лютого 2019 року близько 11 години 10 хвилин, водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «CHERY TIGGO» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись заднім ходом по прилеглій території до будинку № 63 вул. Карбишева у напрямку до вул. Льва Толстого м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», п. 10.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п. 10.9 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб», проявив неуважність, під час руху керованого ним транспортного засобу заднім ходом для забезпечення безпеки руху не звертався за допомогою до інших осіб та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка стояла на проїзній частині прилеглої території до вказаного будинку, позаду керованого ним автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала наступні тілесні ушкодження: переломи акроміального кінця лівої ключиці, переломи 2-6 ребер зліва, переломи 1-8 ребер справа; лівобічний гідроторакс, садна обличчя, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк більше ніж 3 тижні.

Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. п. 2.3 (6), 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року в частині призначеного йому додаткового покарання змінити, виключивши із нього приєднане додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок залишити без змін.
Не оспорюючи доведеності винуватості у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), за який його засуджено, правильності кваліфікації вчиненого за ч. 1 ст. 286 КК України та призначеного основного покарання, апелянт зазначає про те, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року підлягає зміні у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Зокрема, як вказує апелянт, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, визнаючи його винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначаючи йому додаткове покарання у межах санкції вказаної статті, у своєму вироку не навів ґрунтованих підстав, які б свідчили про те, що допущені ним порушення ПДР України носили грубий або систематичний характер та в повній мірі не врахував конкретних обставин даного провадження, а саме: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину; вчинення ним злочину невеликої тяжкості; відсутності будь-яких обтяжуючих покарання обставин; його позитивних характеристик за місцем проживання; ту обставину, що його вперше притягнено до кримінальної відповідальності за злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту; і той факт, що позбавивши його права керування транспортними засобами на 2 роки, суд фактично позбавив його можливості отримувати доходи, за рахунок, яких він би міг в повному обсязі відшкодувати завдані збитки потерпілій в розмірі визначеному вироком суду та утримувати свою сім`ю, оскільки транспортний засіб на даний час є єдиним джерелом його доходу і засобом для його існування.

Крім того, як звертає увагу апелянт, поза увагою суду залишилось те, що він від самого початку кримінального провадження і до ухвалення вироку надавав правдиві пояснення, сприяв розкриттю злочину, неодноразово намагався відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілій.

На думку апелянта, у даному випадку позитивні дані про його особу, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, в своїй сукупності в достатній мірі впливають на зниження суспільної небезпечності його особи, та знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого злочину, і дають підстави для призначення йому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Як вважає апелянт, суд, не врахувавши в повній мірі його особу, обставин, що впливають на покарання, допустив невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, оскільки таке покарання не сприяє його меті виправленню обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є невиправдано суворим заходом примусу.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на те, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення додаткового покарання є законним та обґрунтованим, просить вказаний вирок залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Окрім цього, зважаючи на похилий вік, стан здоровя та запровадження в Україні карантину через спалах корона вірусу, потерпіла ОСОБА_8 просить проводити розгляд апеляційної скарги ОСОБА_5 без її участі та участі її представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що зазначена скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_5 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданих стороною захисту апеляційних скарг, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував: мету покарання, передбачену ст. 50 КК України, загальні засади призначення покарання, передбачені ст.ст. 65-67 цього Кодексу, зокрема ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав визнання ним винуватості, а обставин, які обтяжують його покарання, судом не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину, особу винного, який характеризується за місцем проживання позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не судимий відповідно до ст. 89 КК України, обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого та відсутність обставин, які його обтяжують, досудову доповідь, відповідно до якої існує низький ризик вчинення обвинуваченим повторного злочину та низький рівень небезпеки для суспільства, думку представника потерпілої щодо покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без відбування покарання, встановленого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, тобто, відповідно до ст. 75 цього Кодексу, визнав за можливе звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Що стосується додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, то, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину, встановлення прямого причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_5 вимог п.п. 2.3 (б), 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у виді спричинення ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд першої інстанції дійшов висновку, що воно має бути призначено у середній межі санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Більш того, мотивуючи призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції зазначив, що він враховує положення ст. 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також те, що протиправні дії ОСОБА_5 мають істотні наслідки, а саме спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

У зв`язку з цим, суд відхилив доводи обвинуваченого та його захисника щодо незастосування до обвинуваченого додаткового покарання через те, що право на керування транспортними засобами необхідне для його роботи та утримання сім`ї, оскільки вказані доводи є неспівмірними з допущеними обвинуваченим порушеннями Правил дорожнього руху України та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання, як основне, так і додаткове, зі звільненням від відбування основного покарання, на підставі ст. 75 КК України, не може буде визнане явно несправедливим внаслідок суворості, в тому числі в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.

При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, а також ту обставину, що відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не є обовязковим, колегія суддів не вбачає законних підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_5 та пом`якшення призначеного йому покарання, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, за вчинення якого засуджено ОСОБА_5 , його особу, а також інші обставини, які наведені у вироку та на які посилається у своїй скарзі обвинувачений, колегія суддів, як зазначалось вище, не визнає призначене ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки, як явно несправедливе внаслідок суворості, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання, в тому числі додаткове, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що він від самого початку кримінального провадження і до ухвалення вироку надавав правдиві та послідовні показання, не намагався перекрутити обставини вчинення злочину, ввести суд в оману з метою уникнення кримінальної відповідальності; сприяв розкриттю злочину (сам викликав поліцію); одразу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди надав допомогу потерпілій та викликав швидку допомогу і поліцію, що відповідно до п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України, є обставиною, що пом`якшує покарання; має постійне місце проживання; з моменту скоєння злочину минуло більше 1 року, і за цей час він до кримінальної відповідальності не притягувався; неодноразово намагався відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілій; вказував на те, що на даний час він офіційно не працює і автомобіль є єдиним джерелом доходу для утримання його сім`ї та постійної необхідності доставки хворої матері до лікувальних закладів, розташованих у м. Біла Церква, не можуть свідчити про явну несправедливість призначеного судом додаткового покарання через його суворість, приймаючи до уваги мотиви, якими керувався суд, а також той факт, що з точки зору права сам по собі транспортний засіб це перш за все джерело підвищеної небезпеки, а не джерело отримання доходів.

Враховуючи вищенаведене, а також обставини, які прямо передбачені ст.ст. 50, 65 КК України, колегія суддів погоджується з висновком, наведеним у вироку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки суд першої інстанції навів не формальні, а ґрунтовні мотиви прийнятого рішення в цій частині, у зв`язку з чим вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що допущені судом першої інстанції порушення вимог ст.ст. 370, 374 КПК України, в розумінні ч. 1 ст. 412 цього Кодексу, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке дає підстави для зміни вироку, в тому числі через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року, колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1820/2020

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1