Справа № 301/1093/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження № 11-кп/4806/700/19 за апеляційною скаргою прокурора Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.06.2019.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , українка, громадянка України, учениця 11-го класу Осійської ЗОШ ім. Ф. Потушняка, не судима, засуджена:
- за ч. 2 ст. 383 КК України до покарання у вигляді 02 (двох) років позбавлення волі.
Ци же вироком ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 105 КК України та передано під нагляд батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 строком на один рік.
Згідно вироку суду ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

23.04. 2019, о 14 год. ОСОБА_6 , в приміщенні адміністративної будівлі Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області, що по вул. Шевченка, 17 в м. Іршава, умисно, здійснила слідчому ОСОБА_12 неправдиве повідомлення, у якому обвинуватила невстановлених осіб у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію діянь обвинуваченої ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 19. 06. 2019 щодо ОСОБА_6 змінити, виключити із резолютивної частини відомості про визначення видуі розміру покарання. В обґрунтування апеляційних доводів, прокурор посилається на те, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому, про що йдеться й у листі від 16. 01. 2017 № 223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх». Таким чином суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення неповнолітньої ОСОБА_6 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі ст. 105 КК України, повинен був

-2-

згідно ч. 2 ст. 373 КПК України постановити вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення та на підставі ст. 105 КК України звільнити її від покарання без визначення його виду і розміру, та застосувати до обвинуваченої примусові заходи виховного характеру.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи апеляційної скарги та промову прокурора на її підтримання, пояснення обвинуваченої та її захисника адвоката ОСОБА_7 , законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 , які незаперечували щодо апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, дійшов до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до правил ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цим вимогам кримінального процесуального закону вирок суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання не відповідає.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавала себе винною у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, що також підтвердила у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченої ОСОБА_6 та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченої та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 2 ст. 383 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч.1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, то вони, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та заслуговують на увагу з таких підстав.

За правилами статті 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

-3-

Окрім того, відповідно до роз`яснень п. п. 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 15.05.2006 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» визначено, що судам необхідно додержуватись вимог законодавства, що регулює застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітніх, котрі вчинили злочини у віці до 18 років. Судам роз`яснено, що в кожному випадку вирішення питання про відповідальність неповнолітнього за злочин невеликої або середньої тяжкості необхідно обговорити можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання.

Системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (ч. ч. 4 і 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК), «звільнення від відбування покарання» (ст. ст. 75, 79, 104 КК), «звільнення від призначеного покарання» (ст.78 КК) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.

Таким чином суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись ст. 105 КК України, звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

Цих вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки безпідставно призначив неповнолітній ОСОБА_6 покарання у виді 02 (двох) років позбавлення волі, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідність.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу прокурора Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити .

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.06.2019 щодо ОСОБА_6 - змінити.
Виключити з резолютивної частини вироку вказівку суду про призначення ОСОБА_6 покарання у виді 02 (двох) років позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_6 звільненою від покарання на підставі ст.105 КК України із застосуванням до неї примусових заходів виховного характеру у виді передачі її під нагляд батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , строком на 01 (один) рік.
В решті вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.06.2019 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: