Номер провадження: 11-кп/813/654/20
Номер справи місцевого суду: 500/931/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретарки судового засідання ОСОБА_5 к,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.10.2018 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, одруженого працюючого заступником директора з селекційної роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Південно-український науково-дослідний інститут генетики та селекції імені І.В.Мічурина», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-12.01.2018 року Ізмаїльським міськрайоним судом Одеської області за ч. 2 ст. 309 КК України до З років позбавлення волі та ч. 2 ст. 310 КК України до 3 років та 6 місяців позбавлення волі, відповідно до ст. 70 КК України остаточне покарання 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст. 310 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0002624 від 13.09.2017 року,
установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст.310 КК України і йому призначено покарання: за ч.2 ст. 309 КК України у вигляді позбавлення волі строком на два роки, за ч.2 ст. 310 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, до призначеного покарання шляхом часткового приєднання невідбутого покарання призначеного вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2018 року у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі, остаточно призначено покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення воді.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що в період часу з початку червня 2017 року до 12.09.2017року, не маючи на те спеціального дозволу, повторно, маючи умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, придбав та виготовив в невстановлений спосіб наркотичний засіб - канабіс який в подальшому зберігав за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

12.09.2017 року працівниками Ізмаїльського ВП ГУ НП в Одеській області в період часу з 19:40 години по 21:20 годину, в ході проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено паперовий згорток та дві металеві банки з речовиною рослинного походження в сухому та подрібненому стані сіро-зеленого кольору, яка згідно висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів за спеціальністю 8.6 № 2293-Х від 04.01.2018 року є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, маса якого в висушеному стані становить 0,33 гр., 3,48 гр., 2,79 гр. загальною масою 6,6 гр., який він незаконно придбав, виготовив та зберігав за місцем мешкання без мети збуту.

Крім того, в період часу з початку серпня 2017 року до 12.09.2017 року ОСОБА_7 , умисно, з метою особистого вживання, за місцем свого мешкання в кв. АДРЕСА_2 , незаконно посіяв та вирощував шляхом культивування (прополювання, поливу) 63 рослини коноплі.

12.09.2017 року працівниками Ізмаїльського ВП ГУ НП в Одеській області в період часу з 19:40 години по 21:20 годину, в ході проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено: рослини коноплі в кількості 63 одиниць, які згідно висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів за спеціальністю 8.6 № 2308-Х від 13.12.2017 року є рослинами роду коноплі, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини і обіг яких допускається для промислових цілей.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок його суворості.

Так, обвинувачений зазначає, що призначаючи йому покарання, суд неналежним чином врахував тяжкість вчинених ним злочинів, його відношення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування витрат на проведення судових експертиз, характеризуючих його особу даних.

Враховуючи наведене, просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання, яке є співмірним його діянням, особі обвинуваченого та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області ОСОБА_9 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого зазначає, що вирок є незаконним та підлягає зміні у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне:

- в порушення норм ч.4 ст70 КК України судом невірно застосовано дію вказаної статті та призначено покарання за принципом часткового складання покарань, а саме покарання за попереднім вироком, який має виконуватися самостійно.

На підставі цього, просить змінити вирок суду в частині призначення покарання, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 310 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.70 КК України, остаточно призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2018 року виконувати самостійно.

В апеляційній скарзі прокурор Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеність вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вказує, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, посилаючись на наступне:

- судом, в порушення вимог ст.ст. 96-1 та 96-2 КК України, призначено обвинуваченому покарання без застосування спеціальної конфіскації майна, яке було предметом злочину, натомість судом ухвалено рішення про знищення речових доказів, чим також порушено вимоги КК України;

- вступна частина вироку не містить даних про особу обвинуваченого, зокрема місця його роботи;

- в резолютивній частині вироку судом не прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат обвинуваченим.

Посилаючись на такі доводи, просить вирок суду інстанції скасувати, та направити матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 на новий судовий розгляд.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , а також заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, частково підтримали апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Оскільки вирок суду в частині встановлення фактичних обставин кримінального провадження а також доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє вирок у цій частині.
Доводи прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції при призначені покарання не застував спеціальну конфіскацію, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки санкції ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України не передбачають спеціальну конфіскацію.

Крім того, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 374 КПК України, вирішив питання щодо речових доказів, зокрема предмету злочину, а саме зазначив, що речові докази необхідно знищити.

Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 про те, що у вироку суду не зазначено обсяг доказів, які досліджувались та їх порядок дослідження, оскільки згідно вимог ст.374 КПК України, зазначені обставини у вироку суду не зазначаються. Згідно журналу судового засідання суд першої інстанції з`ясував обсяг доказів та порядок їх дослідження, в зв`язку з чим доводи прокурора ОСОБА_10 у цій частині також апеляційний суд не може задовольнити.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 стосовно того, що в резолютивній частині вироку судом не прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат обвинуваченим, оскільки такі витрати було сплачено обвинуваченим до ухвалення вироку, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.55-56).

При цьому, апеляційний суд вважає, обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про те, що суд безпідставно не зазначив у вироку суду відомості щодо місця роботи обвинуваченого, який у судовому засіданні надав довідку про те, що працює у ТОВ «Південно-Український науково-дослідний інститут генетики та селекції імені Мічуріна І.В.».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 374 КПК України, у вступній частині вироку зазначаються: 1) дата та місце його ухвалення; 2) назва та склад суду, секретар судового засідання; 3) найменування (номер) кримінального провадження; 4) прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи; 5) закон України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа; 6) сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження.
Зі змісту вступної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що суд не зазначив відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи, а саме: щодо місця роботи обвинуваченого.
Також апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 про те, що суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.
Обвинувачений ОСОБА_7 12.01.2018 року був засуджений Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі та ч. 2 ст. 310 КК України до 3 років та 6 місяців позбавлення волі, відповідно до ст. 70 КК України остаточне покарання 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік
Обвинувачений ОСОБА_7 в оскаржуваному вироку визнаний винним у вчиненні злочинів, вчинених у 2017 році, тобто вчинених до постановлення вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2018 року.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно застосував вимоги ч.4 ст.70 КК України та призначив обвинуваченому покарання шляхом часткового приєднання невідбутого покарання призначеного вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2018 року, так як принципи часткового приєднання невідбутого покарання у даному випадку не допускається.
Враховуючи наведене, вирок суду в цій частині підлягає зміні.
Крім того, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує характер і міру громадської небезпеки вчинених злочинів, дані, які характеризують особу обвинуваченого, висновок органу пробації, обставини, які обтяжують і пом`якшувальні покарання.

Обставин, які б згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

До обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире розкаяння в скоєнні злочину, сприяння в його розкритті, повне відшкодування матеріального збитку.

З урахуванням встановлених обставин, тяжкості вчинених злочинів, суд першої інстанції вважав, що таке покарання як позбавлення волі повністю досягне мети його застосування, а тому суд не вбачав підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок його суворості.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за скоєння інкримінованих йому злочинів у виді позбавлення волі є явно не справедливе.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у виді позбавлення волі та зазначаючи, що суд не вбачає підстав для застосування положень ст.75 КК України, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, не врахував всіх обставин, що характеризують особу обвинуваченого.
Так, статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання, не встановив обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та визнав обставинами, що пом`якшують покарання повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире каяття, сприяння в розкритті злочину, повне відшкодування витрат.

Крім того, згідно висновку органу пробації (а.п.22-25) можливе виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк за умови здійснення нагляду.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував характеризуючі особу обвинуваченого данні, а саме те, що він працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання.Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 на даний час є одруженим та його дружина є піклувальником двох неповнолітніх дітей.
Отже, враховуючи обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, їх тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире каяття, сприяння розкритті злочину, повне відшкодування процесуальних витрат а також враховуючи те, що обвинувачений працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання,одружений та його дружина є піклувальником двох неповнолітніх дітей, апеляційний суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, у відповідності зі ст.ст.75, 76 КК України.
Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 та заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, вирок суду підлягає зміни в частині зазначення місця роботи обвинуваченого, виключення посилання призначення покарання на ч. 4 ст. 70 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.10.2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст.310 КК України - змінити.

Доповнити вступну частину вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.10.2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст.310 КК України вказівкою про місце роботи та посаду обвинуваченого ОСОБА_7 : заступник директора з селекційної роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Південно-український науково-дослідний інститут генетики та селекції імені І.В.Мічурина».

Резолютивну частину вироку в частині призначеного покарання викласти у наступній редакції.

ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.309 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 310 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 покарання шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Ізмаїльського міськрайоного суду Одеської області від 12.01.2018 року у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.

На підставі п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4