Дата документу 11.03.2020 Справа № 330/366/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/725/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 330/366/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника-адвоката ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Якимівським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року задоволено клопотання прокурора по кримінальному провадженню №0004275 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосовано до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 29 січня 2019 року по 28 березня 2020 року, без визначення розміру застави.

Згідно зі змістом судового рішення, в провадженні Якимівського районного суду Запорізької області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 строком на 60 (шістдесят) діб по зазначеному кримінальному провадженню, мотивуючи тим, що під час судових засідань по розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_9 встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_9 може переховуватися від суду, оскільки він розуміє, що за вчинений злочин, передбачений ч.4 ст.191 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 8 років. Крім того, 08.05.2018 року обвинуваченому ОСОБА_10 секретарем судового засідання обвинуваченому ОСОБА_9 здійснено телефонограму про виклик до суду на 14.05.2018 року. 14.05.2018 року обвинувачений ОСОБА_9 до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з цим, відносно останнього застосовано привід. Згідно рапорту оперативного співробітника Кирилівського ВП Мелітопольського ВП ГУНАП в області від 04.06.2018 року встановлено, що за місцем проживання та за місцем реєстрації обвинувачений ОСОБА_10 відсутній, мобільний телефон відключено. Відповідно до ухвали Якимівського районного суду від 04.06.2018 року розгляд справи відкладено у зв`язку з невиконанням ухвали про привід та неявкою обвинуваченого ОСОБА_9 . Враховуючи той факт, що ухвалу про привід обвинуваченого не виконано, місцезнаходження ОСОБА_9 не встановлено,за місцем проживання відсутній, ухвалою суду від 14.06.2018 року обвинуваченого ОСОБА_9 оголошено у розшук. 10.07.2018 року місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено, та відібрано пояснення, відповідно до якого, останній зобов`язався з`явитись до Якимівського районного суду на 25.07.2018 року на 13 годину та надав відповідну розписку та вручено судову повістку про виклик, які містяться в матеріалах судової справи. У зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_9 до судового засідання, 31.07.2018 року останнього повторно оголошено у розшук. 21.08.2018 року встановлено місцезнаходження ОСОБА_9 та вручено повістку про виклик до суду на 04.09.2018 року. 04.09.2018 року у судове засідання обвинувачений ОСОБА_9 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_9 в судові засідання не з`являється, на телефоні дзвінки не відповідав, примусовий привід не виконано у зв`язку із відсутністю останнього за місцем проживання, ухвалою Якимівського районного суду від 16.01.2020 року обвинуваченого ОСОБА_9 повторно оголошено у розшук. Знаходячись на свободі обвинувачений ОСОБА_9 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він згідно довідки про судимість неодноразово скоював злочини проти власності, а саме: 03.10.2014 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до штрафу у розмірі 510 гривень; 03.12.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.185 КК України до штрафу у розмірі 510 гривень, 20.07.2018 року Хортицьким ВП направлено в суд обвинувальний акт за ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, 01.08.2018 року Запорізьким ВП направлено в суд обвинувальний акт за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_8 не зможе забезпечити запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Застосування відносно ОСОБА_8 особистого зобов`язання не зможе забезпечити запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_9 схильний до вчинення кримінальних правопорушень, не має постійного місця роботи, дітей, утриманців. Застосування особистої поруки до обвинуваченого ОСОБА_8 не є можливим, оскільки під час досудового розслідування та судових засідань на теперішній час до органів слідства та суду особи, які б виявили бажання поручитися за обвинуваченого ОСОБА_9 у даному кримінальному провадженні не зверталися, заяви та клопотання з вказаних питань не надходили. У зв`язку тим, що ОСОБА_8 переховується від суду, був оголошеній у розшук, схильний до вчинення нових злочинів, в зв`язку з чим до нього не можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Обвинувачений ОСОБА_9 не працевлаштований, не має джерела доходів та будь-якої власності, що виключає можливість внесення ним застави. Клопотань про внесення застави у кримінальному провадженні на теперішній час не надходило

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції прийшов до висновку, що прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а перебуваючи на свободі, може здійснити дії, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Враховуючи вищевказані обставини, суд вважав за належне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 вважає ухвалу суду незаконною, яка підлягає скасуванню. В обґрунтування доказів зазначає, що судом не надано оцінку наявним доказам про вчинення кримінального правопорушення, а саме той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 не визнає себе винним у скоєні інкримінованого злочину, будь-які фактичні обставини по справі не встановлено, докази не досліджено. Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з цивільною дружиною та матір`ю.

Не дивлячись на той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності, до нього жодного разу не було застосовано заходи процесуального примусу, тим більше ніколи не оголошувався у розшук. Навіть усвідомлюючи той факт, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, перебуваючи на іспитовому строку, обвинувачений завжди належним чином виконував процесуальні обов`язки, покладені на нього КПК України.

Всупереч вимогам ст.184 КПК України, прокурором не було доведено сам факт того, що ОСОБА_8 переховувався від суду, а саме: жодного доказу того, що обвинувачений був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи прокурор не надав; жодного доказу того, що органи поліції здійснювали будь-які розшукові дії щодо місця знаходження обвинуваченого також надано не було; жодного доказу того, що співробітники поліції вчинили дії, передбачені ст.191 КПК України, прокурором також не було надано.

Судом першої інстанції не враховано той факт, що обвинуваченого було затримано в реабілітаційному центрі, де він перебував на стаціонарному лікуванні від алкогольної залежності, що також з позитивної сторони характеризує останнього.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволення клопотання прокурора.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Згідно з вимогами ст.ст.177, 178 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, а також розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у клопотанні прокурора підстави для застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, та з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України, судом першої інстанції врахована вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , дані про його особу в їх сукупності, тяжкість покарання що загрожує, а також конкретні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження, свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_9 вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «К.Г. проти Німеччини» обґрунтована підозра передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року» термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30 серпня 1990 р. у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fох, Campbell and Hartley v. the United Kingdom), п. 32, Series A, № 182).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, а заявлені у клопотанні ризики на даний час існують.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В рішеннях Європейського суду з прав людини зазначені ризики, які дають підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а саме ризик неявки підозрюваного на судовий розгляд у справі «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопаді 1969 року, ризик перешкоджання з боку підозрюваного процесу здійснення правосуддя у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року, вчинення ним подальших правопорушень у справі «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року.

Між тим, колегія суддів вважає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового вироку, та це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення, тобто суд повинен враховувати, зокрема, особистість обвинуваченого.

При прийнятті рішення суд першої інстанції цілком обґрунтовано врахував, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке законом віднесено до категорії тяжких, а також дані про його особу, який в силу ст.89 КК України не судимий, проте вказане кримінальне провадження неодноразово відкладалось через неявку обвинуваченого ОСОБА_9 у судові засідання, ухвали про його привід залишились без виконання через відсутність останнього за місцем свого проживання, внаслідок чого багатьма ухвалами суд першої інстанції зупиняв провадження та оголошував обвинуваченого у розшук, зокрема ухвалою суду від 16.01.2020 року провадження по справі було зупинено із оголошенням обвинуваченого у розшук та надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_9 , 29.01.2020 року місцезнаходження обвинуваченого було встановлено та затримано останнього.

Зазначені вище обставини дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки він підозрюється у вчиненні тяжкого злочину та з початку 2018 року не з`являвся на виклик до суду, переховувався від суду та перебував у розшуку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_9 не має наміру переховуватись від органів досудового розслідування не спростовують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на момент розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки він вже переховувався від суду.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції захисника, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання заходу ОСОБА_9 .

Згідно з положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Таким чином, судом першої інстанції зазначеним обставинам при розгляді клопотання прокурора було надано належної оцінки з точки зору його конкретності та обґрунтованості, відповідності вимогам процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини і вони обґрунтовано покладені в обґрунтування висновку про наявність підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Застосування більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, є недоцільним, так як вони не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого та цього не може бути достатнім для запобігання ризику переховування від суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення цієї скарги не вбачається.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора по кримінальному провадженню №0004275 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та застосовано до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 29 січня 2019 року по 28 березня 2020 року, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4