№ 336/35/2018
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Якутська Республики Саха (Якутія) Російської Федерації, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей, має статус учасника бойових дій,

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений вчинив злочинне посягання проти чужої власності за таких обставин.

Близько 02-00 години 45 хвилин 5 грудня 2017 року обвинувачений, керуючись умислом на крадіжку, в телефонному колодязі № 65/8200 біля будинку № 150 по проспекту Моторобудівників невстановленим предметом перерізав телефонний мідний кабель марки ТПП 100х2х0,4, після чого направився до телефонного колодязя № 65/1580 на перехресті проспекту Моторобудівників та вулиці Тимірязєва в м. Запоріжжі, де описаним способом перерізав означений кабель в іншому місці. Після вчинення вказаних дій обвинувачений витягнув з телефонного колодязя сто відрізаних метрів телефонного кабелю марки ТПП 100х2х0,4, який належить публічному акціонерному товариству «Укртелеком», заволодівши ним в описаний спосіб.

Вказані дії з таємного заволодіння чужим майном спричинили потерпілому майнову шкоду у сумі 11942 грн. 56 коп.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений не визнав винуватість у вчиненні таємного заволодіння чужим майном за вказаних в обвинуваченні обставин і заявив про непричетність до вчинення крадіжки.

Відносно пред`явленого обвинувачення пояснив, що в ніч з 4 на 5 грудня 2017 року повертався з гостей додому, рухаючись вулицею Ізмайлівською в м. Запоріжжі. Коли він пройшов цю вулицю і вийшов на вулицю Тимірязєва, повз нього пробіг поліцейський, який згодом повернувся, підбіг до обвинуваченого, схопив його за куртку та протягом одного кварталу тягнув до будинку № 150 на перехресті проспекту Моторобудівників та вулиці Тимірязєва в м. Запоріжжі, де на землі лежало кілька метрів телефонного кабелю. В тому ж самому місці знаходиться пункт приймання металобрухту. Під час ходи поліцейського з обвинуваченим до них приєднався інший співробітник поліції. Довивши обвинуваченого до того місця, де на землі знаходився перерізаний кабель, співробітники поліції заявили йому, що вони бачили, як він тягнув цей кабель на плечі, а потім кинув та став убігати. Хвилин через 30 до місця пригоди приїхала слідчо-оперативна група, з якою з`явився один з двох понятих, а перший був викликаний поліцейськими, поки вони очікували приїзду слідчо-оперативної групи.

До вчинення викрадення він немає жодного відношення через відсутність будь-яких передумов для цього, отримуючи гідний дохід у виді соціальної допомоги як особа зі статусом учасника бойових дій, тому не випробовує жодної потреби в тому, щоб по ночам лазити по колодязям.

Вчинення крадіжки свавільно нав`язали йому співробітники поліції, вдавшись при цьому до фальсифікації доказів, що полягає в пред`явленні свідкам для впізнання за фотознімками 7 грудня 2017 року фотографії обвинуваченого, яку зробили лише 28 грудня 2017 року, в день, коли він єдиний раз відвідав відділення поліції під тиском співробітника відділення розшуку, який наполіг на його явці, не дивлячись на хворобливий стан обвинуваченого. Отримавши в цей день повідомлення про підозру, обвинувачений був сфотографований слідчим. Означене свідчить про те, що його фото в розпорядженні співробітників поліції 7 грудня 2017 року, коли проводилося впізнання, не було і не могло бути.

У зв`язку з викладеним просить виправдати його за статтею закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за таємне викрадення чужого майна.

Показання обвинуваченого щодо обставин, які підлягають доказуванню, в різних судових засіданнях різняться між собою: якщо в судовому засіданні (першому) він повідомляв, що кабель був привезений співробітниками поліції до місця, куди його доставили, а саме: до будинку АДРЕСА_2 , то в судових засіданнях 26 червня 2019 року і 19 травня 2020 року він заявляє, що перерізаний кабель вже знаходився на місці, куди він був доставлений поліцейськими.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні таємного заволодіння чужим майном за вказаних обставин підтверджує сукупність таких досліджених в судовому засіданні фактичних даних.

Обставини злочинного посягання, зокрема: місце вчинення злочину, а також предмет викрадення, яким є фрагмент кабелю довжиною 100 метрів в гумовій обмотці чорного кольору, який знаходиться біля будинку № 150 по вул. 8 Березня (проспект Моторобудівників) в м. Запоріжжі, підтверджує протокол огляду місця події, в ході якого виявлено та вилучено речі, що визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, і фототаблиці до нього (а. с. 141-149).

Означене процесуальне джерело містить посилання на перебування біля будинку № 254 по вул. Тимірязєва особи, яка назвалася ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а на фото, доданих до протоколу, наявне зображення обвинуваченого.

Предмет викрадення, оглянутий в приміщенні Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, внаслідок чого складений протокол огляду від 05.12.2017 року, а сам предмет детально відображений на фототаблиці до протоколу (а. с. 151-152).

Речовий доказ, яким визнані викрадені матеріальні цінності, що передані на зберігання представнику потерпілого ОСОБА_6 , в силу ст. 84 КПК України також є процесуальним джерелом доказів вчиненого правопорушення (розписка про отримання майна на зберігання на а. с. 150).

Допитаний судом свідок ОСОБА_7 показав, що служить в управлінні патрульної поліції в Запорізькій області. Між 02-00 та 03-00 годинами ночі 5 грудня 2017 року під час несення служби з охорони громадського порядку в Шевченківському районі м. Запоріжжя в товаристві колеги ОСОБА_8 біля будинку № 146 по проспекту Моторобудівників виявив незнайомця, який виліз з телефонного колодязя, витяг звідти кабель та повернув у провулок, що перетинає проспект Моторобудівників. По мірі наближення автомобіля поліцейських до зловмисника та виявлення ним переслідувачів незнайомець кинув кабель на землю та почав втікати, а співробітники поліції, зупинивши автомобіль, розпочали переслідування. Коли незнайомець був затриманий, він ускладнився пояснити причину нічної прогулянки, а також походження кабелю. Оскільки викрадення сталося на очах у патрульних поліцейських, екіпаж викликав слідчо-оперативну групу і став очікувати приїзду співробітників Шевченківського відділення поліції.

Крім того свідок пояснив, що на шляху переслідування ОСОБА_5 , в якому він беззаперечно впізнає ту особу, яка була затримана вночі 5 грудня 2017 року, були очевидні сліди волочіння кабелю, а одяг обвинуваченого та його руки були забруднені, вкрити павутинням, що є логічним наслідком вчинюваних ним дій по відрізанню та вилученню кабелю. Місце виявлення викрадення було освітлене ліхтарями, під час переслідування, ОСОБА_5 постійно знаходився в полі зору переслідувачів, тому у свідка немає жодних сумнівів в тому, що особою, яка вилазила з колодязю «Укртелекома», є саме обвинувачений.

Аналогічні пояснення дав свідок під час впізнання за фотознімками, яке відбувалося в приміщенні Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 7 грудня 2017 року, впізнавши в особі на фотографії під порядковим номером 3, яка містить зображення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу, яка витягувала з комунікаційного колодязю по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі телефонний кабель (а. с. 153-155).

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що взимку 2017 року він в товаристві ОСОБА_9 ніс службу з охорони громадського порядку на території Шевченківського району м. Запоріжжя, рухаючись на службовому автомобілі по проспекту Моторобудівників від вулиці Іванова в бік вулиці Куйбишева. Перед перехрестям вулиць Моторобудівників та Куйбишева вони побачили чоловіка, який ніс на плечі телефонний кабель та звернув на вулицю Куйбишева. Поліцейські зупинили автомобіль і пішки почали переслідування незнайомця, який поклав кабель на землю. Після затримання особи, в якому свідок беззаперечно впізнає ОСОБА_5 , була викликана слідчо-оперативна група та представник потерпілого публічного акціонерного товариства «Укртелеком».

Аналогічні пояснення дав свідок під час впізнання за фотознімками, яке відбувалося в приміщенні Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 7 грудня 2017 року, впізнавши в особі на фотографії під порядковим номером 2, яка містить зображення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу, яка витягувала з комунікаційного колодязю по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі телефонний кабель вночі 5 грудня 2017 року (а. с. 157-159).

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що в ніч з 4 на 5 грудня 2017 року він повертався додому по території селища Зеленого в м. Запоріжжі та бачив, як чоловік вилазив з колодязю «Укртелеком» та тягнув за собою кабель, а також бачив момент затримання цієї особи співробітниками патрульної поліції, які під`їхали на службовому автомобілі. Одному із співробітників поліції свідок на прохання останнього дав номер свого мобільного телефону, а в подальшому давав показання про обставини вчинення кримінально караного діяння слідчому.

Як випливає з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в особі на фотографії під порядковим номером 3, яка містить зображення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу, яка витягувала з комунікаційного колодязю по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі телефонний кабель вночі 5 грудня 2017 року (а. с. 161-164).

До доказів, що містять інформацію, належну до кримінального провадження, відноситься висновок суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість предмета викрадення, відповідно до якого ринкова вартість фрагменту кабелю ТППеп 100х2х0,4 довжиною 100 метрів обчислюється сумою в 11942 грн. 56 коп. (а. с. 165).

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють подію злочину.

Як випливає із змісту ст. 94 КПК України, суд оцінює сукупність зібраних в справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сукупність наведених судом фактичних даних (доказів), які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Як випливає із змісту п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого утворюють диспозицію частини першої статті 185 КК України, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення за цією нормою закону про кримінальну відповідальність, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів.

До процесуальних джерел доказів в силу ст. 84 КПК України відносяться і показання обвинуваченого, тому суд вважає за необхідне оцінити їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив.

Показання обвинуваченого про непричетність до інкримінованих йому кримінально караних дій, не підкріплені жодними іншими джерелами, суперечать дослідженим судом фактичним даним і спростовуються ними, тому, як зазначено, не приймаються судом до уваги.

Твердження обвинуваченого про те, що він не проникав до колодязю, а випадково опинився в місці, означеному в обвинувальному акті, будучи свавільно оговореним співробітниками поліції, спростовуються наведеними судом показаннями свідків, що в судовому засіданні беззаперечно вказують на ОСОБА_5 як на особу, яка причетна до викрадення чужого майна за встановлених судом обставин.

Суд надає перевагу означеним процесуальним джерелам порівняно з показаннями обвинуваченого, який нічого не протиставляє фактичним даним, які його виривають, враховуючи відсутність у свідків, що давали показання під тягарем відповідальності за неправдиві свідчення, жодних об`єктивних передумов для обмови обвинуваченого.

Крім того суд враховує, що версія про втягнення обвинуваченого в розігране поліцейськими дійство по викриттю злочинця сама по собі позбавлена логічного змісту, оскільки завданням діяльності патрульної поліції, які несуть відповідальність за охорону громадського порядку, не є розкриття злочинів, до того ж неспроможна тому, що інсценування цього викриття не лише пов`язане з трудомісткими витратами, а містить в собі ознаки кримінально караного діяння в сфері службової діяльності.

За вказаних обставин такі показання обвинуваченого, який в силу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, Основного Закону України, кримінального процесуального законодавства є вільним від самовикриття та в жодному випадку не є суб`єктом переслідування за відмову від давання показань та за дачу заздалегідь неправдивих показань, є виявом позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, на власний розсуд.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку (ч. 1 ст. 86 КПК України), а питання допустимості доказів вирішує суд в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, як випливає із змісту частини 1 ст. 89 КПК України.

За змістом частини 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Приймаючи всі докази як допустимі, суд не бере до уваги твердження сторони захисту про порушення вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Недопустимість цих процесуальних джерел, на думку захисту, полягає в тому, що орган досудового розслідування отримав фотографії обвинуваченого лише 28 грудня 2017 року, тоді як впізнання було проведено вже 7 грудня 2017 року, тому дата вчинення цієї процесуальної дії є фальсифікованою, що тягне визнання добутих внаслідок цієї дії доказів недопустимими.

Суд не може погодитися з цією думкою захисника, виходячи з такого.

Означені твердження сторони захисту не підтверджені жодними фактичними даними.

Разом з тим посилання на те, що його фотографували вже на місці пригоди, обвинувачений робить в судовому засіданні 27 червня 2019 року.

Заява про те, що фотографії, зроблені 28 грудня 2017 року, містять зображення обвинуваченого без бороди, тоді як в день, що відноситься до події злочину, він був з бородою, є неспроможною, оскільки огляд протоколів пред`явлення для впізнання, наведених судом, робить очевидним наявність бороди у обвинуваченого на фотозображеннях в цих протоколах.

У зв`язку з викладеним суд відкидає доводи захисника про недопустимість цих джерел доказів.

Принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які є однією з засад кримінального судочинства, внормований статтею 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з якого випливає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних, які є допустимими, належними та достовірними, достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, яке поза розумним сумнівом доведене в цьому провадженні.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України як

таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання. а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_5 , який в силу закону України про кримінальну відповідальність вважається таким, що не має судимостей, вчинив злочин середньої тяжкості.

Бере до уваги суд і зміст обвинувачення, яке утворює один епізод крадіжки, а також ту обставину, що предмет викрадення, визнаний речовим доказом, хоча й ушкоджений, чия споживча якість у зв`язку з цим значно знижена, проте переданий представнику потерпілого на зберігання (а. с. 80, 81) і в силу ст. 374 КПК України буде повернений потерпілому за належністю.

Бере до уваги суд і спосіб вчинення зазначеної крадіжки, яка не поєднана із псуванням запорів, пошкодженням майна для досягнення мети доступу до нього, а вчинена шляхом вільного доступу до матеріальних цінностей через незамкнений люк в отворі, що веде до технічних приміщень, в яких знаходилися телекомунікаційні мережі.

Через повернення потерпілим викрадених речей частково усунено спричинено шкоду.

Вказану обставину суд визнає такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого, і не вбачає обставин, що обтяжують його покарання.

Згадана пом`якшуюча обставина, відсутність обтяжуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, має статус учасника бойових дій, відсутність у нього захворювань, що створюють небезпеку для оточення, як випливає з довідки комунальних установ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» та «Обласна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, дають суду підстави для призначення найбільш м`якого покарання, що передбачене санкцією частини статті обвинувачення, у вигляді штрафу, застосування якого, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права, яке в силу ст. ст. 7, 8 КПК України є і однією з засад кримінального судочинства, вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своєму Рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержувати справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого за вироком більш суворого заходу примусу, тобто призначення покарання у вигляді позбавлення волі, як про це клопочеться прокурор.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальних витрат немає.

Доля речового доказу підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

У відсутність ризиків перешкоджання кримінальному провадженню, про що свідчить належна процесуальна поведінка обвинуваченого, суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_5 запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі, кратному ста неоподатковуваним мінімумам доходів громадян, а саме: в сумі 1700 грн.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили до ОСОБА_5 не застосовувати.

Речовий доказ 100 метрів кабелю ТПП 100х2х0,4, передані на зберігання представнику потерпілого ОСОБА_6 , - повернути публічному акціонерному товариству «Укртелеком» за належністю.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1