Дата документу 16.06.2020 Справа № 320/954/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1089/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/954/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.ч.2, 4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Каджером Печорського району республіки Комі Російської Федерації, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ч.2 ст.187 КК України, та призначено йому покарання:
- за ст.187 ч.4 КК України - 10 позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна;
- за ст.115 п.6 ч.2 КК України 13 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна;
- за ст.187 ч.2 КК України 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на 13 років із конфіскацією всього належного йому майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання, з 20 грудня 2013 року, а не за протоколом затримання від 21 грудня 2013 року.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання за даним вироком термін його попереднього ув`язнення з 20 грудня 2013 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 20 грудня 2013 року, приблизно о 19 год. 30 хв., ОСОБА_7 , знаходячись в кухні будинку АДРЕСА_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння,достовірно знаючи, що у особи похилого віку, ОСОБА_9 , 1926 р.н., є грошові кошти та інші матеріальні цінності, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, напав на ОСОБА_9 , та застосовуючи насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, з метою умисного вбивства з корисних мотивів, кухонним ножем, який взяв зі столу, наніс ОСОБА_9 не менше чотирьох ударів в живіт, ліву частину грудної клітини, в ліве вухо, в ліве передпліччя, чим заподіяв потерпілій тілесні ушкодження: колото-різану рану лівої біля вушної області, проникаючу в зовнішній слуховий прохід; різану рану лівого передпліччя, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; сліпі колото-різані поранення грудної клітини і живота, проникаючі в ліву плевральну порожнину, з локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітки в проекції 4-го міжребер`я по середній ключичній лінії зліва і в області правої реберної дуги з пошкодженням по ходу ранових каналів серця і печінки, що ускладнилися розвитком гострої крововтрати, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого настала смерть потерпілої на місці події, тим самим умисно, вбив ОСОБА_9 .
Відразу ж після цього ОСОБА_7 заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 в сумі 300,00 гривень, що знаходилися при потерпілій, а також її мобільним телефоном «Самсунг SНG-Е210», вартістю 100 гривень, який лежав на поверхні столу в коридорі вищевказаного будинку, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 400,00 гривень.
Своїми діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст.187 ч.4 КК України, - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також передбачене ст. 115 ч.2 п.6 КК України, - умисне вбивство з корисливих мотивів.
Крім того, 20 грудня 2013 року, приблизно о 19 години 35 хвилин, знаходячись в кухні будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи, що у ОСОБА_10 є грошові кошти, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, демонструючи ОСОБА_10 кухонний ніж та погрожуючи застосуванням до нього насильства, небезпечного для життя чи здоров`я останнього, висловив потерпілому вимогу про негайну передачу грошових коштів, на що той, сприйнявши дії ОСОБА_7 як реальну погрозу власному життю та здоров`ю, повідомив нападнику місцезнаходження грошових коштів у будинку. Відразу ж після цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, став шукати грошові кошти та матеріальні цінності у шафах вищевказаного будинку, а тим часом ОСОБА_10 , рятуючись, покинув будинок.
Своїми діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст.187 ч.2 КК України, - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження у зв`язку із недоведеністю участі ОСОБА_7 у скоєнні злочинів.

Зі змісту доводів апелянта випливає, що висновки суду ґрунтуються здебільшого на показаннях свідка ОСОБА_10 (хронічний алкоголік, останні 30 років перебував на обліку у психіатра), який, на переконання сторони захисту, і вчинив вбивство. Решта доказів або ж є недопустимими і неналежними (зокрема: мобільний телефон, показання потерпілого, висновки експертиз, письмові і речові докази в цілому, показання з чужих слів експерта ОСОБА_12 ) або ж суперечать один одному і не доводять вину обвинуваченого поза розумним сумнівом. Захисник також вказує, що частина показань потерпілого і свідків викривлена, до тексту вироку включено посилання на докази, які не досліджувалися і навпаки ,ті докази, які доводили невинуватість ОСОБА_7 не вказані.

Апелянт вказує про порушення права ОСОБА_7 на захист, фактичну відсутність у нього статусу підозрюваного на стадії досудового розслідування.

Також захисник вважає, що суд необґрунтовано відхилив ряд заявлених ним клопотань, а розгляд провадження проводив з обвинувальним ухилом.

Захисник також клопотав звільнити обвинуваченого з під варти не пізніше 20.06.2020 (з урахуванням того, що ОСОБА_7 на той момент фактично відбуде весь термін призначеного судом першої інстанції покарання).

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.

Зі змісту доводів і вимог апеляційної скарги захисника і позиції сторони захисту під час апеляційного розгляду випливає, що суд першої інстанції в основу висновків про вину обвинуваченого поклав недопустимі докази, а решта доказів є або ж неналежними, або не доводить вину обвинуваченого поза розумним сумнівом. Крім цього, апелянт вважав, що у ОСОБА_7 було алібі.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 вину у вчинених кримінальних правопорушень не визнав Зі змісту його пояснень випливало, що він 20 грудня 2013 року, покинув домоволодіння ОСОБА_13 ,не вбивав ОСОБА_9 , не заволодівав її грошима і мобільним телефоном, не погрожував ножем ОСОБА_10 . Згаданий телефон йому під час затримання підкинули працівники поліції.

Натомість, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується показаннями потерпілих: ОСОБА_14 , ОСОБА_10 (який на момент судового розгляду помер, однак буд допитаний в порядку ст.225 КПК України), свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , експертів: ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , і документами:

- протоколом огляду місця події, (огляд будинку АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено сліди папілярних узорів рук, мікрочастки, і 2 гіпсові зліпки низу взуття) фото та відеозапис якого були досліджені у судовому засіданні;
- протоколом огляду трупа (труп ОСОБА_9 , ушкодження, вилучено одяг);
- висновком експерта № 609 (причина смерті ОСОБА_9 , тілесні ушкодження);
- висновком експерта № 949 (тілесні ушкодження у ОСОБА_7 );
- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (у ОСОБА_7 , одяг, речі, документи і грошові кошти);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 31.01.2014 (потерпілий ОСОБА_10 впізнав належний його матері, ОСОБА_9 , мобільний телефон марки «Самсунг» розкладний в корпусі червоного кольору, який був вилучений у ОСОБА_7 );
- протоколом одночасного допиту осіб (за участю ОСОБА_7 і ОСОБА_10 );
- протоколом слідчого експерименту, відеозапис якого був досліджений у судовому засіданні (за участю потерпілого ОСОБА_10 );
- висновком експерта №52 (сліди пальців рук);
- висновком експерта №51 (сліди пальців рук);
- висновком експертизи № 30 (судово-цитологічне дослідження недопалків цигарок);
- висновком експерта № 38 (рана на шкірному клапті з області грудної клітини від трупа ОСОБА_9 );
- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 10/к від 18.02.2016 (тілесні ушкодження на трупі ОСОБА_9 );
- висновком експертизи № 29 (судово-цитологічне дослідженні клинка ножа II);
- висновком експерта № 4-д (ножів, на предмет наявності папілярних узорів рук);
- висновком експертизи № 55 (синьої і чорної кофт ОСОБА_9 );
- висновком експерта №№ 950, 40, 42, 21 грудня 2013 року (тілесне ушкодження у ОСОБА_10 );
- висновком експертизи № 54 на (одяг і взуття ОСОБА_10 );
- висновком експерта № 72 (ножів, на предмет наявності поту, крові);
- висновком медичного огляду №1231 від 20.12.2013 (стан алкогольного сп`яніння у ОСОБА_7 );
- актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 .

Судом також дана оцінка показам обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав факт свого перебування у домоволодінні ОСОБА_13 . Однак останній зазначив, що 20.12.2013 в першій половині дня він приготував їжу після чого зібрав речі та вирушив на залізничний вокзал. По дорозі на вокзал купив і випив пиво. Ввечері на вокзалі був затриманий працівниками міліції, які підкинули йому мобільний телефон.
Судом вивчені і досліджені вказані докази кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.
Вказані докази беззаперечно свідчили про те, що у будинку ОСОБА_13 незадовго до загибелі ОСОБА_9 , окрім обвинуваченого, самої загиблої та її сина - ОСОБА_10 не були присутні сторонні особи. Отже, імовірність вбивства ОСОБА_9 сторонніми особами виключалася.

Разом з тим, сторона обвинувачення наполягала на тому, що вбивство, і відповідно розбійні напади вчинив ОСОБА_7 , тоді як сторона захисту стверджувала, що вбивство скоїв ОСОБА_10 і вигадав версію про розбійні напади.

Версія сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 , до вчинення злочинів і про те, що ОСОБА_9 вбив її син - ОСОБА_10 судом обґрунтовано оцінена критично, а висновки щодо наявності вини ОСОБА_7 у вчиненні вбивства і розбійних нападів викладені обґрунтовано і вмотивовано.
Доводи апеляційної скарги захисника, що ряд доказів у вказаному кримінальному провадженню є недопустимими є аналогічними тим, що були надані під час розгляду провадження в суді першої інстанції (як то порушення права на захист, не ознайомлення з матеріалами справи, слідчі дії за участю потерпілого, тощо). Суд першої інстанції надав відповідну оцінку, цим доводам дійшовши висновку, що об`єктивних підстав для породження сумніву у законності отримання доказів за наведених стороною захисту обставин і визнання їх недопустимими не має. Колегія суддів повністю погоджується з цими висновками суду.

Решта доводів апелянта щодо недопустимості доказів є безпідставною, оскільки про це стороною захисту не заявлялося під час розгляду провадження в суді першої інстанції, отже ці доводи не були предметом розгляду, і не можуть бути перевірені судом апеляційної інстанції. До того ж, захисник не клопотав про повторне дослідження доказів, які на його думку є недопустимими.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_7 не зміг надати зрозумілих пояснень чому залишаючись на ночівлю 18.12.2013 пробув у Мазуніних ще півтори (за його версією) а фактично дві (як встановлено) доби.
Наполягаючи на тому, що 20.12.2013 він пішов від ОСОБА_13 в першій половині дня, обвинувачений не надав відповідей про те чим він займався з того часу до моменту його затримання. Під час досудового розслідування сторона захисту не збирала доказів, які могли підтвердити факт перебування ОСОБА_7 поза домоволодінням ОСОБА_13 в момент вбивства, і навіть не заявляла жодних клопотань в цьому контексті щодо можливої перевірки алібі. Отже, доводи захисника, що ОСОБА_7 має алібі є необґрунтованими.

Твердження про те, що мобільний телефон підкинули працівники міліції так само з`явилося під час судового розгляду. Натомість, під час досудового розслідування і на початковій стадії процесу обвинувачений про це не зазначав. Обвинувачений не повідомляв, що в нього раніше був власний мобільний телефон (номер, модель, марка, зарядний пристрій тощо), який начебто підмінили правоохоронці. Будь-яких скарг чи заяв щодо неправомірних дій правоохоронців не подавав і не заявляв.

Тобто версія, що вбивство вчинив ОСОБА_10 побудована стороною захисту в ході судового розгляду по мірі дослідження доказів.

Натомість, сукупність досліджених доказів і мотиви, які покладені в обґрунтування висновків про вину ОСОБА_7 є послідовними і логічними, незважаючи на незначні розбіжності в показах потерпілого і свідків, що були обумовлені об`єктивними причинами, які судом фактично усунені, доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом.

Колегією суддів також досліджено питання правильності і законності призначеного покарання судом першої інстанції.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, відомості про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують і наявність двох обставин які обтяжують покарання. Покарання за кожний скоєний злочин призначено в середніх межах, передбачених відповідними частинами статей КК України, що відповідає вимогам закону. За сукупністю злочинів покарання також призначено правильно.

Клопотання апелянта щодо негайного звільнення в контексті фактичного відбуття обвинуваченим покарання не підлягає задоволенню, адже на момент постановлення ухвали ОСОБА_7 не відбув покарання повністю. В подальшому вказане питання вирішуватиметься в порядку, передбаченому положеннями ст.539 КПК України.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуваний вирок є законним, вмотивованим та обґрунтованим, підстав для його скасування і постановлення рішення про закриття кримінального провадження, за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого не вбачається.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4