Дата документу 06.04.2020 Справа № 335/1548/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/445/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/1548/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Токмака Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України,

задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17 травня 2020 року включно, з визначенням застави в сумі 126 120 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2020 року та постановити нову ухвалу про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Апелянт не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки, на його думку, долучені до клопотання матеріали, якими воно обґрунтовується та підозра, не відповідають вимогам закону, фактично є такими, які неможливо перевірити на їх достовірність, належність та допустимість.

Також захисник вважає, що заявлені слідчим в клопотанні та встановлені слідчим суддею ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, а саме: з урахуванням невизнання ОСОБА_9 вини в інкримінованих злочинах, виконання процесуальних обов`язків в іншому кримінальному провадженні та позитивних даних про його особу, який має постійне місце реєстрації та проживання, працює, має мати похилого віку, яка хворіє та потребує стороннього догляду, тобто, має міцні соціальні зв`язки, відсутній ризик переховування від органів досудового розслідування та суду; оскільки ОСОБА_9 не повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за попередньою змовою з іншими особами, відсутній ризик знищення або приховування речей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, а також ризик впливу на свідків, оскільки останні є залегендованими особами.

Крім того, на думку апелянта, слідчим суддею, у порушення вимог ч. 4 ст. 182 КПК України, визначений розмір застави, який для ОСОБА_9 є непомірним.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в сумі 126 120 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону.

Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що наведені у клопотанні слідчого підстави для застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірялись слідчим суддею при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні були заслухані пояснення підозрюваного, вислухані доводи слідчого, прокурора та захисника, а також були з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Згідно зі змістом апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України.

Разом з цим, відсутність нормативного визначення змісту стандарту доказування «обґрунтована підозра» у кримінальному процесуальному законодавстві України покладає тягар тлумачення відповідного стандарту на суд. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» є найнижчим стандартом доказування в кримінальному процесі й не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість пред`явленої підозри, колегія суддів виходить з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, в якому суд послався на те, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Дослідивши клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, слідчий суддя встановив, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доданих до клопотання доказів, а також правильно визначив, що причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбаченихч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді та вважає, що, всупереч доводам захисника, обґрунтованість підозриОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, присутня в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини.
Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя встановив, що доводи є обґрунтованими, а заявлені у клопотанні ризики наразі існують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 , будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, наразі підозрюється у вчиненні двох тяжких кримінальних правопорушень, одне з яких знов за ч. 1 ст. 263 КК України, під час відбування покарання з випробуванням, призначеного вироком Апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року, що свідчить про системність злочинної діяльності підозрюваного.

Отже, підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому тяжкі злочини, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, колегія суддів вважає, що з огляду на можливе покарання, яке передбачено за вчинення зазначених кримінальних правопорушень, ОСОБА_9 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового розслідування або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також підозрюваний не одружений, не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей або осіб похилого віку, отже, не має стійких соціальних зв`язків, що посилює ризик його переховування від органів досудового розслідування або суду.

Крім того, як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчим суддею встановлено існування ризиків, передбачених п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з чим також погоджується й колегія суддів.

Враховуючи, що на цей час у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває, а до теперішнього часу не встановлено повного кола учасників скоєння злочинів, які можуть бути причетні до їх вчинення, знаходячись на волі, ОСОБА_9 може перешкодити провадженню шляхом надання вказівок можливим учасникам з метою приховання предметів та документів, що мають значення для досудового слідства, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, тяжкість злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_9 , обґрунтовано підтверджує можливість впливу останнього на свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показань для уникнення від кримінальної відповідальності.

Поміж іншого, перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_9 матиме змогу незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, шляхом залякування останніх з метою спотворення їх показань в суді, виходячи з того, що досудове розслідування наразі триває, а перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті, оскільки за змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, як вважає колегія суддів, зумовлений наявністю трьох попередніх ризиків та може мати місце у разі зміни підозрюваному запобіжного заходу на більш м`який, оскільки ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, матиме змогу вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, наявність зазначених ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій, свідчить про недостатність застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, слідчий суддя врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Всупереч доводам захисника, наявність у ОСОБА_9 постійного місця реєстрації, проживання та роботи, а також матері похилого віку, яка хворіє та потребує стороннього догляду, при цьому без підтвердження того, що цей догляд здійснює саме ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, не виключає можливість вчинення ОСОБА_9 дій, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ці дані жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у поведінці підозрюваного, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Крім того, колегія суддів вважає неспроможним й довід апелянта про визначення з порушенням вимог ч. 4 ст. 182 КПК непомірного для ОСОБА_9 розміру застави, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 183 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків, розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, при цьому, розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що відносно особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, визначаючи розмір застави, взяв до уваги обставини, встановлені ст. ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, та обґрунтовано визначив заставу в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який не є найвищою межею, який є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, достатнім для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, не порушує права підозрюваного, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_9 та таким, що суперечить положенням ч. 5 ст. 182 КПК України, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, на думку колегії суддів, слідчий суддя обґрунтовано, відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194 КПК України, застосував до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначивши заставу в розмірі, вказаному в оскаржуваній ухвалі слідчого судді.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2020 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_9 задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17 травня 2020 року включно, з визначенням застави в сумі 126 120 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: