УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/11431/18

Провадження №: 1-кп/755/451/19

"10" березня 2020 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій у вигляді особистого зобов"язання на утримання під вартою у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.05.2018 за № 0005263 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, установив :

прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним клопотанням відносно обвинуваченої враховуючи наявність у провадженні обставин, передбачених ст.ст. 177, 178, 315, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування даного клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, а саме закінчений замах направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, однак свій злочинний умисел до кінця довести не змогла з причин, що не залежали від її волі.

Відповідно до ч. 7 ст. 42 КПК України, обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

При цьому, в рамках цього кримінального провадження судом відносно ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення судового засідання обвинувачена ОСОБА_5 до суду не з`являлася, про причини неявки суд не повідомляла. В ході виконання ухвали суду про примусовий привід обвинуваченої ОСОБА_5 до суду було встановлено, що остання за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня, місце перебування її не відоме.

На переконання сторони обвинувачення, викладене вище свідчить про те, що обвинувачена ухилялася від суду, тому, враховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, за яке передбачено покарання до 6 років позбавлення волі, із застосуванням насильства, вчинила даний злочин у період випробувального терміну за аналогічне правопорушення, а отже не має стійких соціальних зв`язків у суспільстві, до останньої слід застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останньої та запобігти ризикам вчинення нового кримінального правопорушення, спробам незаконного впливу на потерпілого та свідків, а також ухиленню від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявлене клопотання підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав вказаних у його мотивувальній частині.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні просив застосувати до обвинуваченої більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, у вигляді домашнього арешту за місцем її реєстрації (де також зареєстрована та проживає її матір), враховуючи, що обвинувачена добровільно з`явилася до органів поліції, а прокурором не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним в клопотанні, які до того ж належним чином необґрунтовані. Крім того, посилання на вчинення обвинуваченою інкримінованого їй правопорушення із застосуванням насильства не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим стороною обвинувачення, що викладені нею в обвинувальному акті. Також зазначив про невідповідність складеного протоколу затримання обвинуваченої ОСОБА_5 фактичним даним, що призвело до порушення вимог ч. 1 ст. 191 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні, не оспорюючи фактичних обставин провадження, просила застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, пояснивши, що не мала наміру переховуватися від суду, за тодішніх життєвих обставин, що склалися, вона була вимушена залишити попереднє місце проживання, почала зловживати алкоголем, але звернулася до реабілітаційного центру, де перебувала до кінця грудня 2019 року, а після того в неї вкрали мобільний телефон, що ускладнило отримання нею інформації по справі. У зв`язку з вищевикладеним, вона звернулася до уповноважених органів, щоб дізнатися чи не перебуває вона у розшуку, де їй повідомили, що такі відомості відсутні. Врешті-решт вона вона знову самостійно звернулася до уповноважених органів, у зв`язку з чим і була затримана. Обвинувачена також зобов`язувалась надалі добросовісно виконувати покладені на неї процесуальні обов`язки, оскільки зробила для себе належні висновки, хоче стати на шлях виправлення, неофіційно працює, бо її батькам та сину, який навчається, необхідна матеріальна допомога.

Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, вивчивши надані ними матеріали та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішення питання застосування заходу забезпечення кримінального провадження, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Так, статтею 200 КПК України передбачено, що прокурор має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу.

У клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які: 1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу; 2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.
Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті, та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 12 частини 1 вказаної статті, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Як убачається з матеріалів провадження, за обставин, викладених у сформульованому обвинуваченні, що міститься в обвинувальному акті, у вказаному кримінальному провадженні було висунуто обвинувачення ОСОБА_5 за вчинення закінченого замаху на тяжкий злочин, кваліфіковане за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, за яке передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

У ході підготовчого провадження до обвинуваченої було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, однак у подальшому ухвалою суду від 17.09.2019 надано дозвіл на затримання ОСОБА_5 з метою її приводу для розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою, з одночасним оголошенням її у розшук.

Обвинувачена ОСОБА_5 була затримана 09.03.2020 відповідно до ухвали суду від 17.09.2019, про що свідчить відповідний протокол затримання особи, обвинуваченої у вчиненні злочину.

В ході обговорення питання доцільності зміни запобіжного заходу та застосування саме такого його типу як тримання під вартою відносно обвинуваченої встановлено такі відомості: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Піски Лохвицького району Полтавської області, громадянка України, офіційно непрацююча, має вищу освіту, незаміжня (у цивільному шлюбі), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживаюча (наймає житло) за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судима: 2016 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 187 КК України, призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки. Обвинувачена на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має типові соціальні зв`язки для особи її віку та статусу, прийнятну репутацію.

За таких умов, суд ураховуючи наведене уважає, шо у провадженні в цей час, є дійсними обставини регламентовані п.п. 1-2 ч. 1 ст. 194 КПК України, оскільки наявні дані, які підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачена має відношення до подій відображених в обвинувальному акті (суд не удається на цій стадії до оцінки її дій та ролі з точки зору норм КК України, а лише констатує факт, того, що вони пов`язані з цими подіями, що власне слідує з позиції захисту, висловленої у цьому засіданні).

Та у розрізі того, що відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, а як передбачено у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто на цей час, є наявним факт висунутого обвинувачення, тобто твердження про вчинення певною особою певного діяння, відповідно при наявності висунутого обвинувачення говорити про відсутність обставин регламентованих п. 1 ч. 1 ст. 194 того ж Кодексу передумов не має.

Переконливість та доведеність обвинувачення вирішується судом при ухваленні кінцевого судового рішення у кримінальному провадженні, а не у порядку ст. 331 КПК України.

Також, суд сприймає, як переконливі та такі, що заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення в частині аргументації ризиків передбачених ст. 177 КПК України, у цьому провадженні, адже враховуючи позицію ЄСПЛ в частині того, що наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)) вважає, у даному конкретному випадку, обґрунтованими, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами, зокрема вони є дійсними не тільки, однак у тому числі і в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, їх моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій вона піддаються кримінальному переслідуванню.

Твердження ж захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та їх аргументації прокурором є безпідставними, оскільки їх існування ризиків об`єктивно вбачається з відомостей, що наявні у кримінальному провадженні; посилання захисника на порушення працівниками поліції вимог ч. 1 ст. 191 КПК України спростовуються матеріалами провадження, оскільки як вбачається безпосередньо з протоколу затримання обвинуваченої ОСОБА_5 від 09.03.2020, остання з його змістом ознайомлена під підпис, при цьому власноручно зазначила, що будь-яких претензій чи зауважень не має, не порушувались питання з цього приводу обвинуваченою і під час судового засідання.

Разом з тим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Суд не може погодитися з тим, що заявник довів обставини визначені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, з урахуванням того, що ЄСПЛ неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тримання під вартою (рішення у справах «Латальє проти Франції», «Прокопенко проти України», «Хайредінов проти Україн», «Москаленко проти України»), а наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей.

Суд, оцінивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини, у тому числі визначені п.п. 1-12 ч. 1 ст. 178 КПК України, зокрема вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, при цьому обвинувачена самостійно з`явилася до органів поліції, усвідомлюючи правові наслідки своїх дій; ступінь суспільної небезпечності наслідків та обставин вчиненого злочину; молодий вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв`язків в місці постійного проживання, а саме наявність родини; репутацію, зважаючи що обвинувачена хоч і має судимість, але докладає зусиль для працевлаштування, намагається стати на шлях виправлення; майновий стан; розмір майнової шкоди, ставлення до вчиненого, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, що його створює обвинувачена, уважає, що вони у своїй сукупності, вказують на можливість запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, як зазначив ЄСПЛ у своєму рішенні в справі "Манчіні проти Італії", за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 п. 1 п.п. с Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Між тим, при здійсненні вибору між залишенням під вартою та звільненням презумпція завжди діє на користь звільнення ("Bykov v. Russia" п. 61). Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано. Не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою. (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункт 84 in fine, від 26 липня 2001 року).

За таких умов, суд приходить до висновку, що на даному етапі потреби кримінального провадження не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої (взяття під варту), про який ідеться в клопотанні прокурора.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

За таких обставин суд, враховуючи, той факт, що стороною обвинувачення було доведено наявність ризиків, визначеного ст. 177 КПК України, та безумовної недоведеності факту того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти доведеному під час розгляду клопотання ризику, вважає за необхідне у задоволенні клопотання про обрання заходу забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою відмовити та обрати обвинуваченій запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, які будуть пропорційними, помірними, та таким, що не становитимуть надмірний тягар для них, тобто не суперечитимуть п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, та правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) та «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 р.) терміном на 2 місяці, оскільки саме даний запобіжний захід дасть змогу уникнути встановленим судом ризикам та забезпечити виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

З цих підстав суд, керуючись ст. ст. 314-318, 369-372, 376 КПК України, постановив:

клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій задовольнити частково.

Змінити застосований до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2019, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло, за адресою: АДРЕСА_2 , з 22:00 до 06:00 год. наступного дня, до 10.05.2020.

Зобов`язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду та, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України до 10.05.2020 покласти наступні обов`язки:
? прибувати до суду із встановленою періодичністю;
? не відлучатися із населеного пункту Полтавська обл. без дозволу суду;
? повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
? здати при наявності на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У задоволенні клопотання прокурора в іншій частині відмовити.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 392 КПК України, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом та Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019.

Судове рішення, яке належить виконати негайно, відповідно до ч. 2 ст. 534 КПК України, підлягає безумовному виконанню.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 та Київську місцеву прокуратуру.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15:15 год. 13.03.2020.

С у д д я О. Бірса