КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0007727 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначено покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що 9 квітня 2017 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи поруч з Десятинним храмом Різдва Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 2- Р, ОСОБА_8 , з метою показати свою демонстративну зневагу до існуючих норм моралі в суспільстві, що супроводжувалась винятковим цинізмом, та протиставляючи себе іншим громадянам, демонстративно для очевидців, оголивши статевий орган в публічному місці, проявивши грубу непристойність, справив природні потреби на фасад Десятинного храму Різдва Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви, з тильної його сторони. Такі дії обурили представників Десятинного храму, які в свою чергу зробили зауваження ОСОБА_9 , однак останній, продовжуючи свої незаконні дії, свідомо розуміючи, що поруч перебуває значна кількість людей, нехтуючи прийнятими нормами моралі та поведінки людини у суспільстві, продовжуючи свої злочинні дії, у грубій, нецензурній формі викрикував образливі фрази в адресу Української Православної Церкви та оточуючих осіб, чим грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось винятковим цинізмом.
Таким чином, ОСОБА_8 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується винятковим цинізмом, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 296 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що вирок суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що не прийнято до уваги численні порушення норм кримінального процесуального Закону стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування, і в порушення ч. 1 ст. 214 КПК України інформацію, щодо нібито вчинення обвинуваченим правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України правоохоронні органи внесли відомості до ЄРДР 27 червня 2017 року, хоча були повідомлені прийнявши заяву про вчинене кримінального правопорушення, - 9 квітня 2017 року, що підтверджується відповідним протоколом, а згодом ще й 20 червня 2017 року, що підтверджується штампом на супровідному листі Шевченківського районного суду м. Києва про направлення на адресу Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві справи про адміністративне правопорушення відносно обвинуваченого за ч. 1 ст. 173 КУпАП.
Також обвинувачений ОСОБА_5 посилається на те, що в порушення вимог ч. 1 ст. 55 КПК України старшим слідчим відділу поліції № 4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_10 постановою від 18 липня 2017 року залучається громадянин ОСОБА_11 , як законний представник Релігійної громади УПЦ, при цьому у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо заподіяння Релігійній громаді УПЦ будь-якої майнової шкоди та, не звертаючи вже увагу, на те що законний представник залучається до участі в процесуальній дії, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною.

Апелянт звертає увагу на те, що постанова про призначення групи прокурорів у зазначеному кримінальному провадженні винесена першим заступником керівника Київської міської прокуратури № 10 ОСОБА_12 ще 12 липня 2016 року, тобто, або зазначена постанова винесена заздалегідь до внесення відомостей до ЄРДР в кримінальному провадженні № 0007727 щодо ОСОБА_13 , або слідчим без здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування проводились такі слідчі дії, як допит свідка ОСОБА_14 від 7 липня 2017 року, допит свідка ОСОБА_15 7 липня 2017 року, допит свідка ОСОБА_16 від 11 липня 2017 року.
Крім того, обвинувачений наголошує на тому, що копію обвинувального акту ОСОБА_8 та ОСОБА_17 отримали 28 липня 2017 року, а обвинувальний акт направлений до Шевченківського районного суду м. Києва лише 8 серпня 2017 року, що підтверджується супровідним листом Київської місцевої прокуратури № 10 № 43-5670 вих. 17 від 8 серпня 2017 року.
Окрім того, обвинувачений звертає увагу суду, що до обвинувального акту, що передавався до суду, зазначено, що до акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування на 4 арк., хоча фактично йому наданий реєстр на 3 арк., що підтверджується відповідними розписками про отримання копії обвинувального акту і реєстрів матеріалів досудового розслідування.
На переконання обвинуваченого, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Також обвинувачений ОСОБА_5 акцентує увагу на тому, що суд не прийняв до уваги його показання,відповідно до яких, він стверджував, що справив природні потреби у зв`язку з тим, що йому стало досить погано та у нього було запаморочення від тривалого терпіння, та що природні потреби він справляв з тильної сторони храму.
Обвинувачений вказує на те, що судом також не прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_18 , який підтвердив показання ОСОБА_13 та відповідно до яких, свідок ОСОБА_18 стверджував, що він в той день чекав обвинуваченого, як той піде в туалет, однак, сам не бачив ніяких знаківщодо того, що поряд є туалет, що природні потреби обвинувачений справляв з тильної сторони храму, та що ОСОБА_8 вибачався за свої дії.
Окрім того, як вказує обвинувачений, суд не взяв до уваги показання свідка обвинувачення ОСОБА_19 , відповідно до яких, коли ОСОБА_14 зробив зауваження обвинуваченому, останній намагався піти, а свідок ОСОБА_14 почав його затримувати, а також не взяв до уваги показання свідка обвинувачення ОСОБА_20 , відповідно до яких свідок також не може точно сказати, чи є табличка туалету та що обвинувачений справляв нужду на задню стінку храму.
Також обвинувачений вказує на те, що суд не взяв до уваги те, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 підтвердив показання вищезазначених свідків з приводу того, що конфліктна ситуація відбувалась з тильної сторони храму.
Як вказує обвинувачений, суд не взяв до уваги зміст протоколу про адміністративне правопорушення серії КИ № 010588 від 9 квітня 2017 року за ст. 173 КУпАП - дрібне хуліганство, де фактично кваліфікацію діянням обвинуваченого на місці скоєння правопорушення дали працівники роти № 10 батальйону № З УПП в м. Києві, а саме лейтенант поліції ОСОБА_22 . Крім того, в зазначеному протоколі зафіксовані пояснення обвинуваченого, який по суті порушення пояснив, що йому в певний момент стало погано.
Обвинувачений наголошує на тому, що він діяв у стані крайньої необхідності, так як йому стало погано, запаморочилось в голові, і біля храму не було таблички із вказівкою «туалет».
Як посилається апелянт в апеляційній скарзі, суд першої інстанції взяв до уваги, що природні потреби обвинувачений справляв на фасад Десятинного Храму Різдва Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви, але відкинув докази, що відповідно до відповіді на адвокатський запит Департамент з питань Державного архітектурного контролю міста Києва КМДА від 30 серпня 2018 року № 073/8194 зазначено, що «проектна документація на будівництво будівлі «Монастиря Різдва Пресвятої Богородиці Десятинний» на вул. Володимирський, 2 (літ Р) в містобудівному кадастрі не зареєстрована. Матеріали щодо наявних вихідних даних на проектування зазначеного об`єкта будівництва в останньому відсутні. Адреса «вул. Володимирська, 2-р Департаментом містобудування та архітектури не присвоювавсь... Станом на час надання відповіді Департамент не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які дають право виконувати підготовчі чи будівельні роботи та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт за вищевказаною адресою... Неодноразово посадовою особою Департаменту здійснювалися виїзди на місце, під час яких відповідальні особи були відсутні, що унеможливило проведення перевірки ... На визначену дату представники Релігійної громади УПЦ Десятинний Храм Різдва Пресвятої Богородиці у Шевченківському районі до Департаменту не прибули, документів не надали, тобто судом не прийнято до уваги, що на місці справляння обвинуваченим ОСОБА_23 природних потреб взагалі документально відсутні будь-яка будівля, у тому числі церковна.
Як зазначає обвинувачений, в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

На початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 заявив клопотання про скасування вироку, звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у справі у зв`язку з цим, одночасно вказавши, що вину свою не визнає у вказаному кримінальному правопорушенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

З урахуванням невизнання обвинуваченим своєї вини, відповідно до ст. 285 КПК України ОСОБА_5 роз`яснено підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд поданої ним апеляційної скарги, на що обвинувачений надав свою згоду саме на розгляд його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла така підстава звільнення від кримінальної відповідальності.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч.1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого, вислухавши думку захисника, який підтримав клопотання обвинуваченого, роз`яснивши ОСОБА_5 наслідки задоволення клопотання, колегія суддів доходить висновку, що клопотання обвинуваченого підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі;
3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні 9 квітня 2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, і за вироком суду був визнаний саме у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого не визнавав.

Санкцією частини 1 ст. 296 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.

Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, оскільки до вказаних злочинів відносяться злочини, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з урахуванням обставин справи, положень ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 49 КК України станом на 16 червня 2020 року сплинув строк 3 роки та закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду.

Матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (чч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно його згода на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що у справі наявні умови, які є правовою підставою для прийняття рішення судом апеляційної інстанції про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання обвинуваченим вини є правом, а не його обов`язком, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, чинним законодавством не передбачено.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Оскільки обвинувачений надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційної скарги.

Відповідно до ст.. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України підлягає до задоволення, вирок суду скасуванню, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України закриттю.

Керуючись ст. 376, 284, 286, 404 КПК України, ст. 49 КК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України скасувати.

На підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України закрити.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3