Провадження № 1-кп/679/72/2020
Справа № 679/750/20
У Х В А Л А

19 червня 2020 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

номер кримінального провадження 0000066, внесеного 02 березня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхня Салда Свердловської області Російської Федерації, громадянина України, українця, з середньою-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, який має на утриманні неповнолітнього сина, інваліда 2 групи, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Нетішин зазначене кримінальне провадження,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Нетішинського міського суду Хмельницької області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України.

15 червня 2020 року прокурор подав до суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку тримання під вартою на шістдесят днів, яке підтримав у підготовчому судовому засіданні.

Потребу у продовженні запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді тримання під вартою прокурор мотивує тим, що, за наявності обґрунтованої підозри, наявні ризики не змінилися та продовжують мати місце. Зокрема існує ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду, і не буде виконувати покладених на нього процесуальних обов`язків, оскільки ОСОБА_3 ніде не працює, живе лише за рахунок пенсії по інвалідності, розмір якої є недостатнім, та з метою уникнення відповідальності за скоєне, розуміючи тяжкість покарання, що у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів та санкція яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років, останній може покинути м. Нетішин Хмельницької області.

Прокурор стверджує, що є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_3 буде перешкоджати повному, всебічному та неупередженому проведенню розслідування шляхом незаконного впливу на осіб, яких допитано в якості свідків, оскільки він з ними знайомий та бачив їх під час затримання, у зв`язку з чим наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_3 , буде незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Зауважив прокурор і на тому, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних речовин, за що відбував покарання в місцях позбавлення волі, і хоча на даний час останній в силу ст. 89 КК України рахується несудимим, однак продовжує зберігати з метою збуту наркотичні речовини, а тому існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме він може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення пов`язані з незаконним обігом наркотичних речовин.

Вказуючи на характер вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, спосіб його життя, відсутність постійного джерела доходу в достатньому розмірі, прокурор не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки такий не зможе забезпечити його належної поведінки та запобігти вказаний вище ризикам під час проведення судового розгляду справи.

При цьому прокурор просив не розглядати своє клопотання в частині визначення розміру застави відповідно до вимог ст. 183 КПК України в сумі 186160 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою заперечували. При цьому кожен окремо заявив клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт цілодобово.

В обґрунтування свого клопотання обвинувачений зазначив, що є особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з чим отримує пенсією, яка є достатньою для існування, що виключає можливість пошуку незаконних шляхів отримання додаткового доходу. Обвинувачений зазначив, що у разі недостатності коштів на ліки, має можливість такі отримати, як допомогу, від своєї цивільної дружини, батька та дядька. Заперечив щодо існування такого ризику, як вплив з його сторони на свідків, оскільки таких не знає та його стан здоров`я виключає можливість впливати на свідків.

При вирішенні свого клопотання обвинувачений просив врахувати, що його незадовільний стан здоров`я, який пов`язаний з відкритими ранами на ногах, в умовах ізоляції поступово погіршується, що в подальшому може призвести до ампутації ніг. Належну медичну допомогу в умовах слідчого ізолятора він не отримує, на даний час потребує лікування та оперативного втручання. Окрім того вказав на потребу у періодичному стаціонарному лікуванні для продовження групи інвалідності та те, що є малорухливим та потребує сторонньої допомоги, яку надає син та батько. Зокрема останні на його прохання купують для нього продукти харчування та ліки, оскільки йому важко пересуватися за станом здоров`я.

ОСОБА_3 запевнив суд, що не буде порушувати умови домашнього арешту, має можливість умови такого виконувати, як за місцем свого проживання у кімнаті гуртожитку, так і за місцем проживання батька, який має власну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Також обвинувачений зазначив, що не має закордонного паспорта та готовий здати слідчому чи прокурору паспорт громадянина України.

Захисник в обґрунтування свого клопотання, окрім вказаного обвинуваченим, додатково зазначив, що посилання прокурора на наявність в минулому в обвинуваченого судимостей є неприпустимим, оскільки він вважається несудимим в силу ст. 89 КК України. Також захисник звернув увагу суду на потребу обвинуваченого у постійному медичному догляді та виконанні індивідуальної програми реабілітації інваліда №169 від 23 жовтня 2018 року, з приводу чого надав для огляду медичну книжку ОСОБА_3 .

Прокурор щодо задоволення клопотань обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу заперечив, при цьому вказав на те, що у слідчому ізоляторі забезпечена медична допомога, а в ІТТ у разі потреби викликається швидка допомога. Прокурор зазначив, що незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не впливав на вчинення останнім злочину, вважає, що суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення перевищує наведені обвинуваченим обставини щодо підстав зміни йому запобіжного заходу.

Заслухавши клопотання учасників процесу, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по заявлених клопотаннях, суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити, клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходи задовольнити з огляду на таке.

Судом установлено, що ухвалою слідчого судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04 березня 2020 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 30 квітня 2020 року та визначено заставу в розмірі 168160,00 гривень.

Ухвалами слідчого судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 квітня 2020 року та 27 травня 2020 року ОСОБА_3 було продовжено строк тримання під вартою до 03 червня 2020 року включно та 25 червня 2020 року відповідно.

За приписами ч. 1 ст. 199 КПК України прокурор має право подати клопотання про продовження строку тримання під вартою не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Водночас згідно ч. 1 ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Так, відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

З врахуванням вимог наведених вище норм закону та встановлених обставин у підготовчому судовому засіданні суд зазначає, що прокурором не доведено обставин того, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, щоб давало підстави продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Суд відхиляє доводи прокурора щодо можливості обвинуваченого переховуватись від суду, оскільки останній має соціальні зв`язки за місцем свого проживання, на утриманні останнього знаходиться неповнолітня дитина, має постійне джерело доходу у вигляді пенсії по інвалідності, недостатність розміру якої для проживання обвинуваченого прокурором не доведено.

Відхиляються судом доводи прокурора і щодо можливості обвинуваченого вчиняти тиск на свідків, так як останні є необґрунтованими, актуальність такого ризику, на переконання суду, має місце на початкових етапах провадження.

Водночас суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності в обвинуваченого судимостей та неприпустимості посилання на таке прокурором у клопотанні, оскільки ОСОБА_3 є таким, що немає судимості.

Приймаються до уваги судом і аргументи сторони захисту щодо доцільності зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, які стосуються особи обвинуваченого, зокрема те, що останній є особою з інвалідністю ІІ групи, має незадовільний стан здоров`я та потребу у постійному медичному нагляді, сторонній допомозі.

Вказані обставини ствердили в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 та неповнолітній свідок ОСОБА_7 . Зокрема свідок ОСОБА_6 , який є батьком обвинуваченого, вказав на тяжкість хвороби обвинуваченого, його потребу у медичному догляді, малорухливий спосіб життя та у зв`язку з цим потребу у сторонній допомозі. Також останній вказав на можливість обвинуваченого виконувати умови запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем його проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка є його власністю.

На потребу обвинуваченого у медичному нагляді, на переконання суду, вказують також наявність індивідуальної програми реабілітації інваліда та дані медичної книжки ОСОБА_3 .

Що стосується доводів прокурора про обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 , то суд зважає на такі при визначенні запобіжного заходу останньому, водночас бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що обґрунтованість підозри не є безумовною підставою для продовження строку тримання особи під вартою.

Так, у справах «Пунцельт проти Чехії», «Єчюс проти Литви» та ін. Європейський суд з прав людини зазначив, що неодмінною умовою забезпечення законності подальшого тримання заарештованої особи під вартою є факт подальшого існування обґрунтованої підозри щодо вчинення нею правопорушення, однак після спливу певного проміжку часу ця умова перестає бути достатньою і судові органи зобов`язані навести додаткові «релевантні» і «достатні» підстави на обґрунтування продовження позбавлення особи свободи.

Кожного разу, під час вирішення питання про продовження строку тримання особи під вартою, суд зобов`язаний розглянути можливість застосування до обвинувачено іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з врахуванням ступеня наявних ризиків щодо можливої позапроцесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому, варто зазначити, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування ( рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а сама лише серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Водночас, слід також зазначити, що ризик втечі неминуче знижується зі спливом часу, проведеного особою під вартою (рішення ЄСПЛ у справі «Невмеістер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд вважає такі дії ймовірними з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_3 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів.

Однак, ступінь цього ризику не є високим, оскільки обвинувачений вже тривалий час утримується під вартою, у нього наявне матеріальне забезпечення.

Окрім цього, як було встановлено в ході розгляду клопотання, обвинувачений має можливість виконувати умови запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем проживання свого батька ОСОБА_6 , з приводу чого останній не заперечував.

При цьому, саме лише покарання, що загрожує обвинуваченому, у випадку доведення його вини у вчинення кримінальних правопорушень, чим і обгрунтовує клопотання сторона обвинувачення, не може свідчити про високий ступінь вказаного вище ризику, та лише цим кожного разу виправдовувати необхідність перебування ОСОБА_3 під вартою.

Таким чином, з врахуванням наведеного, суд приходить висновку, що прокурором не доведено, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати після обрання запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою.

Виходячи із принципу змагальності та безпосередності, суд діє виключно як сторонній спостерігач, який надає оцінку доводам учасників та здійснює розгляд кримінального провадження з дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, а тому не може самостійно зазначати додаткові та достатні обгрунтування, що виправдовували б подальше тримання особи під вартою, у разі коли такі не наводяться стороною обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Вирішуючи питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, про що клопотався останній та його захисник, то суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше несудимий, є особою з інвалідністю ІІ групи, має постійне місце проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, наявність у нього родини, його стану здоров`я, матеріальне становище, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а тому суд вважає, що обвинуваченому доцільно застосувати менш суворий запобіжний захід - домашній арешт із носінням електронного засобу контролю та покладення на ОСОБА_3 додаткових обов`язків, які передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, оскільки такі сприятимуть контролю за поведінкою обвинуваченого під час строку дії запобіжного заходу, та зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 184, 193-196, 199 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Нетішинського відділу Шепетівської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України - відмовити.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:

- цілодобово не залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду;

- з`являтися за викликом до суду за першою вимогою;

- здати на зберігання прокурору (паспорти) для виїзду за межі території України, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, за наявності таких;

- носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали та покладених обов`язків встановити до 19 серпня 2020 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому, що згідно ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Виконання ухвали доручити органам Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Зобов`язати працівників органу Національної поліції негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_3 до житла за адресою: АДРЕСА_2 , де звільнити його з-під варти.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуюча ОСОБА_1