КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст. 289 КК Українита ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 289 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою під час вирішення питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченого в порядку ст. 331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 19 грудня 2019 року.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_8 , діючи в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подалаапеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 21.10.2019 року та ухвалити нову, якою обрати обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді домашнього арешту.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 177, 183 КПК України та положень викладених в судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання про продовження обвинуваченим строку дії тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, прокурор не навів переконливих доводів щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та не обґрунтував своєї позиції щодо неможливості застосування інших заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених.
Апелянт вважає, що суд неповно дослідив обставини кримінального провадження, не врахував і не взяв до уваги думку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в своїх заявах просили обрати обвинуваченим запобіжний захід у виді домашнього арешту. Крім цього, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 висловив свою думку, що будь якого незаконного впливу з боку обвинувачених на нього немає, завдана шкода йому відшкодована в повному обсязі, претензій до них не має та просив змінити обвинуваченим запобіжний захід на домашній арешт.
Також вказує, що обвинувачені не мають на меті уникати кримінальної відповідальності, мають постійне місце проживання, характеризуються позитивно, ОСОБА_6 разом з батьками утримує підсобне господарство, має стабільний дохід. Крім того, згідно листа ДП «Дослідне господарство «Сквирське» №109 від 02.09.2019 року підприємство готове взяти на роботу ОСОБА_7 та гарантує забезпечити його явку до суду, тобто таким чином готове взяти його на поруки. Також, ОСОБА_7 має травматичне пошкодження та потребує лікування у травматолога, що підтверджується медичною випискою Сквирської ЦРЛ від 15.10.2019 року.

Отже, на переконання апелянта, рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не відповідають вимогам КПК України і суперечить положенням викладених в судових актах Європейського суду з прав людини, а висновки викладені у судовому рішенні є явно недостатніми для продовження тримання обвинувачених під вартою, оскільки тяжкість інкримінованого злочину, саме по собі, не може бути безумовною підставою для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , на підтримку доводів поданої захисником апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження №376/2204/19 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_11 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції Україн (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що ризики зазначені в ухвалі суду про обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не зменшились та продовжують існувати і стороною захисту не надано будь-яких переконливих доказів про наявність підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, який зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

При цьому, суд врахував, дані про особу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які раніше судимі, зокрема ОСОБА_6 неодноразово судимий та ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину під час визначеного судом іспитового строку за попереднім вироком, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними за інкриміновані їм злочини, а тому, враховуючи існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про доцільність продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали і продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, приймаючи до уваги тяжкість та конкретні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років, дані про особу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження захисника, що висновки викладені у судовому рішенні є явно недостатніми для продовження тримання обвинувачених під вартою, так як тяжкість інкримінованого злочину, саме по собі, не може бути безумовною підставою для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не наведено.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 разом з батьками утримує підсобне господарство, має стабільний дохід, а ОСОБА_7 має травматичне пошкодження та потребує лікування у травматолога, що позбавляє його можливості в умовах СІЗО пройти медичне обстеження та лікування, оскільки вказані обставини, з урахуванням наведених в оскаржуваній ухвалі ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не можуть бути безумовною підставою для застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Сквирського районного суду Київської області від 21.10.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону і підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі його захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 19 грудня 2019 року без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3