УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва області від 19.11.2019 року відносно

обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Миколаєві, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7

обвинувачений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_8

____________________________________________________________________
Провадження: № 11-кп/812/238/20 Суддя першої інстанції: ОСОБА_9

Категорія: ст. 119 ч.1 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначення покарання скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років. В решті вирок залишити без змін.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 ч.1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки дев`ять місяців двадцять шість днів.
В порядку ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання час його перебування в Державній установі «Миколаївській слідчий ізолятор» за період з 19 квітня 2016 року по 24 січня 2018 року та з 29 вересня до 19 листопада 2019 року з розрахунку один такого перебування за два дні позбавлення волі, та, обмежившись загальним часом його тримання у вказаній установі протягом трьох років дев`яти місяців двадцяти шести днів, звільнено його з-під варти у залі суду.

До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків: проживати за адресою: АДРЕСА_2 , та повідомляти суд про зміну місця проживання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у зв`язку із проведенням молекулярно-генетичної експертизи від 27 травня 2016 року № 354 в сумі 6 350 (шість тисяч триста п`ятдесят) грн. 88 коп.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв язку з невідповідністю його висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Стверджує, що висновки суду щодо спричинення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень з необережності внаслідок одного незначного удару обвинуваченим ОСОБА_6 не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. А тому суд не вірно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.2 ст.121 на ч.1 ст. 119 КК України.
Так, вважає, що досліджений судом висновок експерта № 334 від 01.06.2016р. свідчить про спричинення щонайменше двох травмуючих дій в область голови потерпілого.
Також, прокурор зазначає, що на підтвердження вини обвинуваченого у нанесенні потерпілому окрім іншого, ще і ударів ногами по голові, у сукупності з іншими доказами, свідчить і висновок молекулярно - генетичної експертизи №354 від 27.05.2016р., яким виявлено сліди крові потерпілого ОСОБА_10 на кросівках ОСОБА_6 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

05 квітня 2016 року біля 14 год. 00 хв. ОСОБА_6 перебував за місцем свого тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де разом з іншими мешканцями вказаного домоволодіння, серед яких був і ОСОБА_10 , вживав спиртні напої.
В цей час на подвір`ї між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи умислу на заподіяння ОСОБА_10 смерті та не передбачаючи можливих наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявивши злочинну недбалість, наніс останньому один удар рукою в область голови.
Від цього удару ОСОБА_10 , який сидів навприсядки і також перебував у стані алкогольного сп`яніння, не втримав рівновагу та впав на землю, при падінні вдарившись потиличною частиною голови об забетоновану частину металевого стовпа, який знаходився поруч, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у виді субдурального крововиливу у тім`яно-скроневу область зліва, тотального субарахноїдального крововиливу лівої півкулі головного мозку, який ускладнився набряком і набуханням речовини головного мозку з подальшим вклиненням стовбурових структур у великий потиличний отвір.
Внаслідок отриманої черепно-мозкової травми ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпілий ОСОБА_10 помер в Жовтневій центральній районній лікарні.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти вимог апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимогам ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Проте, зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази не доводять вини ОСОБА_6 , у вчинені злочину, передбаченому ч. 2 ст.121 КК України і не можуть бути прийняті судом як такі, що є належними та допустимими доказами, та прийшов до переконання про винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 ч.1 КК України, і кваліфікував його дії як вбивство, вчинене через необережність.
Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 374 КПК України не достатньо мотивував прийняте рішення, а його висновки містять суттєві протиріччя.
Так, суд першої інстанції, допитавши в суді обвинуваченого, прийшов до висновку, що надані стороною обвинувачення докази не доводять, що ОСОБА_6 , переслідуючи умисел, направлений на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, наніс останньому не менше двох ударів рукою в область голови, від яких останній впав на підлогу, після чого одразу ж наніс не менше двох ударів ногою в область голови, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий згодом помер.
Судом було зазначено, що ОСОБА_6 на час судового розгляду підтвердив нанесення потерпілому лише одного удару, який був більше схожий на ляпас чи поштовх, в область голови і саме ця його дія призвела до падіння потерпілого, його удару головою об тверде покриття і отримання черепно-мозкової травми, яка в подальшому потягла смерть.
При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги показання обвинуваченого які той надавав на місці події під час слідчого експерименту 18 квітня 2016 року відносно того, що він спричинив потерпілому ОСОБА_10 і інші удари.
Обгрунтував суд таку позицію тим, що ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що до початку слідчого експерименту оперативні працівники поліції чинили на нього тиск, а слідчий у недобросовісний спосіб відмовила йому у призначенні захисника, тому на досудовому слідстві він надавав зовсім інші показання.
Між іншим, у вироку не зазначено чи звертався з заявою з даного питання обвинувачений до компетентних органів, чи проводилось досудове розслідування по його заяві, який процесуальний документ стверджує або спростовує таку заяву обвинуваченого.
Окрім того, суд допитавши свідка ОСОБА_12 зазначив, що вона також розповіла лише про один удар та падіння потерпілого і пояснювала суду, що саме від цього у потерпілого утворилася рана в області голови.

Колегія вважає слушними доводи апеляційної скарги, що суд вказавши, що дані свідчення обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 повністю узгоджуються, не звернув уваги на наявність суттєвих протиріч в цих показах в частині часу та місця нанесення ударів потерпілому.

Так, обвинувачений у судовому засіданні показував, що наніс удари ОСОБА_10 близько 14.00 год., знаходячись на подвір`ї, а свідок ОСОБА_12 показувала, що удари потерпілому ОСОБА_13 наносив ввечері цього ж дня, під час конфлікту, який відбувся у літній кухні вказаного домоволодіння.

Окрім того, судом не було надано оцінки протиріччям, які наявні в показаннях обвинуваченого і в висновку судово-медичної експертизи.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи тілесні ушкодження в області голови ОСОБА_10 могли утворитися від падіння з висоти власного зросту при наданні тілу прискорення з подальшим ударом об тупий предмет з необмеженою контактуючою поверхнею (тверде покриття землі, підлогу).

Але, і обвинувачений, і свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показали, що в момент нанесення одного удару, який призвів до падіння потерпілого, той сидів навприсядки.

Є також слушними доводи прокурора, що у вироку належно не мотивовано, чому суд дійшов висновку, що потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок тільки одного незначного удару ОСОБА_14 у область голови останнього, враховуючи, що згідно вищевказаного висновку експерта, у потерпілого хоча і була виявлена рана в потиличній частині з права, його смерть настала в результаті черепно- мозкової травми у вигляді субдурального крововиливу лівої півкулі головного мозку, що свідчить про спричинення щонайменше двох травмуючих дій в область голови потерпілого.

Окрім того, при дослідження трупа ОСОБА_10 також виявлені тілесні ушкодження у виді синців в області грудної клітини, верхніх та нижніх кінцівок, які могли утворитися від дії тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею в строк біля 10-12 суток до моменту смерті.

На думку колегії суддів, заслуговують також на увагу твердження апелянта, щодо того, що суд не дотримався положень ст. 373 КПК України та допустив припущення у вироку.

Так, стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_6 у нанесенні потерпілому, окрім іншого, ще і ударів ногами, було надано висновок молекулярно генетичної експертизи № 345 від 27.05.2016р., яким виявлено сліди крові потерпілого ОСОБА_10 на кросівках обвинуваченого.

Суд, дослідивши даний доказ, дійшов висновку, що до нього слід віднестись критично, оскільки кров потерпілого могла потрапити на кросівки обвинуваченого випадково, тим самим допустивши припущення.
За такого, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, і кваліфікації його дій як вбивства, вчиненого через необережність, викладені у судовому рішенні є суперечливими.
Відповідно до ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не вмотивовано, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
За таких обставин вирок суду не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.
Допущені судом першої інстанції порушення є істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне і обгрунтоване рішення.
Тому, виходячи з системного аналізу положень ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, застосовуючи положення ч.6 ст.9 КПК України, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу в частині скасування вироку й, скасувавши вирок, призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки вирішення питання про кримінально правову оцінку дій ОСОБА_6 та відповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і його особі можливе лише після усунення вказаного порушення.
При новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, проаналізувати доводи апеляційної скарги, розглянути кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412,414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва області від 19.11.2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: