ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №628/14/18 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1127/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.296 КК України
УХВАЛА
Іменем України
30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 відносно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, зареєстрований АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 18.04.2001 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.141, ч.3 ст.140 КК України до 3-х років позбавлення волі,
- 22.03.2003 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, 29.11.2004 Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,
- 21.04.2008 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі,
- 08.12.2011 Дзержинським районним судом м. Харкова за ч.3 ст.185, ч.2 ст.263 КК України до 3 років позбавлення волі,
- 16.06.2015 Ленінським районним судом м . Харкова за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі,
- 19.08.2015 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 15.12.2017 за відбуттям строку покарання,
засуджений ч.2 ст.186 КК України до п`яти років позбавлення волі.
Цим же рішенням суду вирішена доля процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку, 20.02.2018 близько 22год. 00хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку №26 по вул. Беркоса у м. Харкові зустрів малознайомого йому ОСОБА_9 та під час спілкування побачив у останнього мобільний телефон марки «Bravis A506», який ОСОБА_9 поклав до внутрішньої правої кишені своєї куртки, яка була розстібнута. Після чого, ОСОБА_8 реалізуючи свій раптово виниклий умисел, направлений на викрадення чужого майна, з метою наживи та особистого збагачення, з корисливих мотивів, діючи повторно правою рукою дістав з внутрішньої правої кишені куртки останнього мобільний телефон марки «Bravis A506» IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №5486 від 27.03.2018 1300грн.
ОСОБА_9 , побачивши, що ОСОБА_8 викрав його мобільний телефон, намагався схопити його за руку, та став вимагати, щоб останній повернув його мобільний телефон, але ОСОБА_8 , розуміючи, що його злочинні дії викриті потерпілим, та бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, з мобільним телефоном з місця скоєння злочину втік, таким чином відкрито викрав особисте майно ОСОБА_9 , та в подальшому розпорядився ним на свій розсуд.
В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 спричинено матеріальну шкоду в розмірі 1300грн.
Прокурор, ще до початку апеляційного розгляду відкликав свою апеляційну скаргу в порядку ст.403 КПК України.

Обвинувачений, з урахуванням доповненої апеляційної скарги, просить вирок змінити та призначити покарання за скоєний злочин в межах мінімальної санкції ч.2 ст.185 КК України, яке є співрозмірним його діянню та особі обвинуваченого. Вказує, що сам факт скоєння ним злочину він визнає, але не погоджується з кваліфікацією злочину за ч.2 ст.186 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, вислухавши думку, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Зазначені дії ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно кваліфікував за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєному злочині визнає, але не погоджується з кваліфікацією злочину, колегія суддів уважає, що вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за обставин, визнаних судом першої інстанції встановленими, було доведено в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Так, обвинувачений не оскаржуючи фактичні обставини злочину, пояснив суду, що він таємно для потерпілого за обставин, які вказані в обвинувальному акті викрав мобільний телефон, а самого моменту крадіжки потерпілий не бачив та не відчув.

Отже з наведеної позиції обвинуваченого вбачається, що сам факт скоєння ним злочину він не заперечує. Аналогічна позиція простежується і в самому вироку.

Так, потерпілий ОСОБА_9 вказав, що 20 лютого 2018 року близько 22год. він знаходився біля будинку №26 по вул. Беркоса у м. Харкові. Біля сусіднього під`їзду знаходилось двоє чоловіків, до яких він підійшов, оскільки він подумав, що вони його знайомі. Один чоловік відійшов, а ОСОБА_8 поліз до нього обійматися. Він відхилився і помітив, що ОСОБА_8 дістає свою руку з кишені внутрішнього карману куртки з його телефоном і після цього почав тікати. Він почав кричати ОСОБА_8 , щоб той кинув телефон, але ОСОБА_8 не реагував. Недалеко він помітив автомобіль патрульних поліцейських, який зупинився і він усе їм розповів. За допомогою поліцейських ОСОБА_8 був затриманий. Після затримання ОСОБА_8 вказав місце, де викинув телефон. При огляді місця події телефон був вилучений.

Пояснення, які надав суду свідок ОСОБА_10 підтверджують вищевикладені обставини потерпілим ОСОБА_9 .

Отже, пояснення потерпілого та свідка є логічними, послідовними та співпадають з матеріалами кримінального провадження, у колегії суддів не має підстав для сумніву в їх достовірності, оскільки всі ці обставини також підтверджуються дослідженими письмовими доказами по справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив та дослідив всі надані докази по справі і наведені у вироку, які не викликають сумніву у тому, що висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів розцінює позицію обвинуваченого щодо оскарження правової кваліфікації скоєного ним злочину, як спосіб уникнути відповідальності за скоєне.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що невизнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі, за вчинення ним кримінальних злочинів - це спроба ввести суд в оману та в подальшому уникнути покарання.

Так, в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснено, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Таким чином, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого та доводи його захисника про те, що дії ОСОБА_8 необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України, спростовуються показаннями потерпілого, свідка, письмовими доказами, дослідженими судом, визнаних судом належними і допустимими, а їх сукупність достатньою для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Судом першої інстанції було враховано характер, ступень суспільної небезпеки скоєного злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин його покарання.

Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 також врахував вимоги ч.2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого та необхідністю призначення покарання у виді позбавлення волі, яке обвинувачений має відбувати реально.

Покарання, яке обвинуваченому призначено судом за злочин передбачений ч.2 ст.186 5 років позбавлення волі, при санкції цієї статті від 4 до 6 років позбавлення волі, є посереднім покаранням, яке суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 , і на думку колегії суддів, вказане покарання з урахуванням особи обвинуваченого та положенням ст.414 КПК України не можна вважати явно несправедливим через суворість, як це вважає апелянт.

Колегія суддів, не вбачає підстав для скасування або зміни вироку та перекваліфікації скоєного ОСОБА_8 злочину, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не порушив норми матеріального та процесуального права, та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляцію обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскільки апеляційною інстанцією не встановлені підстави для зміни чи скасування судового рішення, то вирок суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407-409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, - у той же строк з моменту отримання копії.

Головуючий

Судді