ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/231/20 ЄУНСС: 703/1003/17 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача
ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000343 від 17.02.2017 за апеляційними скаргами прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, українця, громадянина України, маючого на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого водієм ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ «Смілянське автопідприємство 17128» та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди і компенсацію понесених судових витрат за надання правових послуг залишено без розгляду.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу,

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 17 лютого 2017 року близько 11 години 00 хвилин, керуючи рейсовим автобусом «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , сполученням «залізнична станція ім. Т.Шевченка автостанція м. Сміла» та знаходячись на зупинці «Універсам» в м. Сміла Черкаської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не переконався у закінченні висадки пасажирів із салону транспортного засобу, не зачинивши задні двері призвів у рух транспортний засіб, у результаті чого пасажирка рейсового автобусу ОСОБА_13 не втримала рівноваги та випала із салону на вулицю біля вказаної зупинки. У результаті падіння, ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки, які згідно висновку експерта №05-6-1/056 від 23 березня 2017 року за ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться до категорії середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п.10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху); п.21.4 (водію забороняється починати рух до повного зачинення дверей та відчинення їх до зупинки транспортного засобу).

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто за ч.1 ст.286 КК України.

Суд першої інстанції на основі досліджених в судовому засіданні доказів, дотримуючись принципів верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення вини, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, визнав невинуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанні можливості їх отримання.

Зокрема, судом визнано сумнівними показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо їх перебування 17.02.2017 близько 11 год. в рейсовому автобусі «ПАЗ 4234» д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки вказані свідки є знайомими потерпілої, тобто зацікавленими в провадженні особи, а їх показання є суперечливими та спростовуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.02.2017, де не зазначено будь-яких очевидців вчинення кримінального правопорушення за участю потерпілої ОСОБА_9 .

Судом зауважено, що в ході досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_7 органом досудового розслідування не дотримано положень ст.ст. 9, 40 КПК України та не проведено будь-яких слідчих (розшукових) дій щодо встановлення свідків події, яка відбулася за участі потерпілої, обмежившись виключно допитом свідків за клопотанням представника потерпілої та обвинуваченого.

Зазначено про невідповідності виявлені судом в протоколі огляду місця події від 17.02.2017 та в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.02.2017, оскільки вказані документи складені в один і той же день, у один і той же проміжок часу та однією і тією ж особою слідчою ОСОБА_17 , однак в різних місцях, зокрема перебуваючи у Смілянській місцевій лікарні та на території ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128». Оскільки вказані обставини виключають проведення зазначених у протоколах дій слідчим ОСОБА_17 , суд визнав протокол огляду місця події від 17.02.2017 та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.02.2017 недопустимими доказами, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Щодо протоколу огляду предмету від 22.03.2017 судом зазначено, що зі змісту протоколу слідує, що огляд проведений на території Смілянського ВП розташованого в центральній частині міста, разом з цим, з фототаблиць до нього слідує, що такий огляд проведено в безпосередній близькості до автомобільної дороги, на якій зафіксовано рух транспортних засобів, інший автобус та земельна ділянка у виді поля, що свідчить про те, що такий огляд проводився не в місці зазначеному у протоколі від 22.03.2017. З огляду на наведене та у зв`язку з тим, що з фототаблиці зображень до протоколу огляду предмету від 22.03.2017 не можливо встановити марку автобуса, який оглядається та його державний номерний знак, він проведений за відсутності водія автобуса або представника ПрАТ, суд визнав дані докази недопустимими.

Крім того судом також зазначено, що перелік питань, які зазначені в постанові слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 17.02.2017 відрізняється від запитань зазначених у висновку експерта від 23.03.2017 № 05-6-01/056, при цьому будь-яких доказів, які б свідчили про надання потерпілій та отримання нею постанови про призначення експертизи, прокурором не надано. Більш того судом зазначено, що підпис слідчої ОСОБА_17 в постанові про призначення експертизи від 17.02.2017 візуально відрізняється від її підпису, який наявний в інших документах кримінального провадження. Наведені обставини викликали у суду сумніви щодо проведення судово-медичної експертизи потерпілої, за результатом якої складено висновок експерта від 23.03.2017.

Судом звернуто увагу на те, що з витягу кримінального провадження від 17.02.2017 вбачається, що слідчими в ньому визначено ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . При цьому 20.02.2017 начальником СВ Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 проведення досудового розслідування даного кримінального провадження доручено слідчому ОСОБА_19 . Разом з цим слідчою ОСОБА_17 , за дорученням начальника СВ Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 , внесено відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутнє доручення керівника органу досудового розслідування, яким останній уповноважив ОСОБА_17 на проведення досудового розслідування щодо ОСОБА_7 .

Крім того зазначено, що з показань допитаного судом експерта ОСОБА_21 вбачається, що конкретного питання про механізм спричинення потерпілій тілесних ушкоджень слідчий на вирішення експертизи не ставив, при цьому на час проведення експертизи ним досліджувався такий механізм виключно з показань потерпілої, однак міг бути інший механізм спричинення тілесних ушкоджень, відмінний від обставин, які повідомила потерпіла. З огляду на наведене суд прийшов до висновку, що потерпіла могла отримати тілесні ушкодження за інших обставин, які відмінні від тих, на які вказала остання.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить, повторно дослідивши в ході апеляційного перегляду вироку докази, перелік яких наведений в прохальній частині апеляційної скарги, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 1 року 6 місяців.

Прокурор зазначає, що суд упереджено підійшов до доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, а висновки про недоведеність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, побудував на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту і залишивши без належного мотивування та аналізу процесуальні документи досудового розслідування, і показання свідків, тим самим, в супереч ст. 374 КПК України, належним чином не перевіривши докази, надані стороною обвинувачення

Зокрема щодо визнання судом недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 17.02.2017, протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 17.02.2017 та протоколу огляду місця події від 22.03.2019 прокурор зазначає, що суд прийшов до такого висновку самостійно, на обговорення учасників процесу зазначене клопотання не вносив, що позбавило можливості усунути відповідні неточності шляхом допиту в якості свідка слідчого та понятих.

Щодо відмінностей в переліку питань постановлених слідчим перед експертом і питань, зазначених у висновку експерта від 23.03.2017 № 05-6-01/056, на що безпідставно наголошується судом, прокурором зазначено, що експерт має право самостійно надавати відповіді на питання, які певним чином відрізняються від поставлених у клопотанні слідчим, але мають одне і те ж значення.

З приводу повноважень слідчої ОСОБА_17 на проведення досудового розслідування, зазначає, що вказана слідча, згідно відомостей ЄРДР проводила досудове розслідування до 20.02.2017, а тому була уповноважена з 17 до 20.02.2017 на вчинення процесуальних дій та прийняття рішень.

Також вказує на безпідставність неприйняття судом показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були очевидцями подій, а оцінюючи дані ними показання, судом порушено положення ст. 23 КПК України та наведено у вироку посилання на матеріали досудового розслідування, які не були предметом дослідження в судовому засіданні. При цьому вказує на передчасність висновків суду щодо того, що відсутність в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.02.2017 посилання на вказаних осіб як очевидців вчинення кримінального правопорушення, вказує на їх відсутність в відповідний період в рейсовому автобусі, оскільки відсутність в протоколі такого посилання, не свідчить про протилежне.

Крім того, щодо механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень, зазначає, що у висновку експерта чітко зазначено, що вони могли бути спричинені за механізмом, який потерпіла повідомила під час огляду і за давністю спричинення може відповідати часу події. Дані висновки експерт ОСОБА_21 підтвердив в судовому засіданні.

Вказує, що судом, в порушення положень КПК України, при наявності заяви представника цивільного відповідача від 12.11.2019 про відкладення судового розгляду, продовжено судовий розгляд, а в подальшому він закінчений з видаленням до нарадчої кімнати для підготовки судового рішення.

В апеляційній скарзі потерпіла просить скасувати вирок суду щодо ОСОБА_7 через порушення положень КПК України та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Зазначає, що судом не дотримано положень ст.ст. 7-10, 21, 22, 92, 94 КПК України, що призвело до безпідставного спотворення дійсних обставин провадження та ухвалення незаконного вироку, яким порушено гарантовані їй ст. 2 КПК України права на належне відшкодування винною стороною заподіяних матеріальних збитків та моральної шкоди.

Звертає увагу на те, що суд самостійно вибрав із матеріалів кримінального провадження бажані, на його переконання, докази, які не надавались прокурором в порядку, передбаченому ст. 358 КПК України.

Крім того стверджує, що в ході судового слідства прокурором надавались лише 5 процесуальних документів на підтвердження провини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення, разом з цим, як слідує зі змісту вироку, в ньому наявні посилання на матеріали досудового розслідування, які не надавались суду прокурором.

Представником цивільного відповідача ПрАТ «Смілянське АТП 17128» на апеляційні скарги прокурора та потерпілої подані заперечення, які зводяться до законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції, та безпідставності апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про задоволення апеляційних вимог прокурора в повному обсязі та обгрунтованість апеляційної скарги потерпілої; потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 в підтримку апеляційних скарг з наведених доводів; обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ОСОБА_11 про законність та обґрунтованості вироку суду першої інстанції і безпідставності апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора належить до часткового задоволення, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 до задоволення в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За вимогами ст. 374 КПК України та п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині виправдувального вироку суду належить викласти формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані в ході досудового розслідування, так і поданих в ході судового розгляду і мотивовані висновки суду.

Як передбачено ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. При цьому не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК України.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, недотримання засад безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження, в тому числі, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених процесуальним законом, а отже, судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК України, не може бути визнано законним і обґрунтованим і за ст. 412 КПК України, підлягає скасуванню.

За змістом п. 1 та 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

В ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 95, 358 КПК України, що вказує на недотримання положень ст. 23 КПК України, зокрема принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Зокрема, оцінюючи показання основних свідків обвинувачення ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 і визнаючи їх такими, що не доводять провину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку суд послався на письмові матеріали досудового розслідування, зокрема на: протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 18.03.2019; протоколи допиту свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 від 28.03.2017; протокол допиту свідка ОСОБА_27 від 29.03.2017; клопотання представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , заявлене слідчому під час досудового розслідування кримінального провадження.

Разом з цим, як встановлено в ході апеляційного розгляду з журналів судових засідань, на що також містяться і посилання в апеляційних скаргах, наведені судом письмові докази не досліджувались безпосередньо під час судових засідань, більш того, про їх дослідження перед судом не заявляли клопотання сторони захисту або обвинувачення.

Крім того, як слідує з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами сторони обвинувачення: протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 17.02.2017; протокол огляду місця події від 17.02.2017; протокол огляду предмету від 22.03.2017, тощо, обґрунтувавши такий свій висновок.

Однак, на думку колегії суддів, суд передчасно прийшов до такого висновку, не надавши стороні обвинувачення можливості довести їх відповідність фактичним обставинам провадження та вимогам КПК України, чим порушив засаду змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Зокрема, визнавши наведені докази сторони обвинувачення такими, що отримані з порушенням КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, не створив умови для реалізації, в даному випадку, стороною обвинувачення, процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в частині порушення перед судом клопотань про допит в судовому засіданні осіб, які приймали процесуальні рішення, проводили чи були присутні під час проведення відповідних слідчих дій з метою усунення відповідних порушень.

Наведене вказує на недотримання судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, тому виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 не може бути визнаний колегією суддів таким, що відповідає критеріям законності та обґрунтованості та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Колегією суддів не оцінюються встановлені органом досудового розслідування та судом фактичні обставини провадження, доведеність або недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тому апеляційні вимоги прокурора щодо наявність підстав для постановлення в кримінальному провадженні обвинувального вироку не розглядаються.

Під час нового розгляду необхідно врахувати наведене, перевірити доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_9 , викладені в апеляційних скаргах, та постановити законне й обґрунтоване рішення, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 6 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково, апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити повністю.

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено о 13 годині 00 хвилин 14 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді :