ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1248/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/28/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 14 січня 2020 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду клопотання начальника Бережанського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000150 від 27 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
У Тернопільському апеляційному суді знаходяться матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, розгляд яких призначено на 29 січня 2020 року.

16 грудня 2019 року до Тернопільського апеляційного суду від начальника Бережанського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області надійшло клопотання про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Своє клопотання мотивує тим, що обвинувачений ОСОБА_7 13 грудня 2019 року був звільнений з місць позбавлення волі, оскільки постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, питання щодо обрання запобіжного заходу ВС не вирішувалось, внаслідок чого 13 грудня 2019 року був звільнений з місць позбавлення волі.

Зазначає, що ОСОБА_7 раніше судимий, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, вчинив даний злочин під час іспитового строку після чого втік з місця події.

Окрім того, як вказує прокурор у своєму клопотанні, оскільки дане кримінальне провадження перебуває на стадії апеляційного розгляду, ОСОБА_7 може переховуватись від суду або вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на показання, які ними були надані при судовому розгляді, а тому для уникнення зазначених ризиків йому необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти клопотання прокурора і просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш мякий запобіжний захід ніж тримання під вартою, прокурора, який просив клопотання начальника Бережанського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури задовольнити частково, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи клопотання, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, із застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000150 від 27 червня 2016 року, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч.1 ст.115 КК України та, з урахуванням вимог ст.71 КК України, йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 28 червня 2016 року, тобто з дня його фактичного затримання.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 04 липня 2018 року вказаний вище вирок суду змінено в порядку ст.404 КПК України та виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на доказ вини власноручно складену заяву ОСОБА_7 від 27.06.2016 року щодо обставин події, що міститься у т.1 а.с.188, а в решті вирок залишено без змін.

Постановою ВС від 10 жовтня 2019 року зазначену ухвалу Тернопільського апеляційного суду скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, у звязку зі скасуванням ВС ухвали Тернопільського апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 13 грудня 2019 року був звільнений з місць позбавлення волі, куди він був направлений відбувати покарання після набрання вироком місцевого суду законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч.2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 183 КПК, тримання під вартою є найбільш суворим, «винятковим» запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли прокурор доведе високий ризик застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При судовому розгляді клопотання колегія суддів перевірила відповідність змісту клопотання вимогам закону та з`ясувала питання про те, чи підтверджується наявність зазначених у клопотанні прокурора підстав для застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, колегія суддів виходить з того, що матеріали клопотання містять дані щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, однак не містять переконливого обгрунтування, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Саме лише посилання у клопотанні прокурора на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, а також ймовірне в майбутньому покарання у вигляді позбавлення волі не свідчить про безумовне недотримання ним процесуальних обовязків, які на нього можуть бути покладені при обранні іншого, більш мякого, запобіжного заходу.

Аналогічні твердження неодноразово знаходили своє відображення і у ряді рішень Європейського суду з прав людини.

Зокрема ЄСПЛ у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила сталі 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Не може утримання підозрюваного під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летіли проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Вирішуючи питання про запобіжний захід, суд повинен враховувати вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема справи «Харченко проти України», «Комарова проти України», «Калашніков проти Росії», в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання осіб під вартою, а саме:

- тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

- у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , який самостійно зявився в судове засідання для вирішення питання щодо обрання йому запобіжного заходу, а також його захисник зазначили, що обвинувачений не має наміру уникати судових засідань, покладених на нього обовязків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, будь-яким чином впливати на хід розгляду справи відносно нього, як і впливати на учасників даного кримінального провадження.

Наведені вище пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника під час розгляду клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу прокурором спростовані не були і будь-яких даних про вірогідність вчинення ОСОБА_7 протилежного в матеріалах справи немає.

Той факт, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення сам по собі не є вирішальною обставиною для обрання йому найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи також і те, що він тривалий час перебував під вартою, а в подальшому і в установі виконання покарань, однак розгляд справи по суті так і не завершився.

«Розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення» (п.79 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, враховуючи при цьому поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , його ставлення до розгляду даного кримінального провадження судом та інші обставини справи, запобіжний захід саме у виді домашнього арешту у певний час доби зможе належним чином забезпечити необхідні процесуальні обовязки обвинуваченого.

Так, відповідно до частин 1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч.6 вказаної статті строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

З огляду на викладене, колегія суддів при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідила всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а тому зазначені в клопотанні прокурора підстави, в яких він просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для обрання такого.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 181, 194, 196, 331, 376, 404, 405 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Клопотання начальника Бережанського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000150 від 27 червня 2016 року задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 із забороною залишати житло у період з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора та/або суду із встановленою періодичністю;

- не відлучатися із населеного пункту, у якому він перебуває без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- уникати спілкування з особами, визначеними слідчим та прокурором у кримінальному провадженні.

Працівники органу національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Строк дії ухвали визначити до 23 год. 59 хв. 24 лютого 2020 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи