ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/135/20 Справа № 206/5448/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000258 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпро, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити нову ухвалу, якою закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України. Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки дослідженим у справі доказам та обґрунтував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_8 на недопустимих та недостовірних доказах.
Вказує на те, що посилання суду як на доказ вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині - протокол огляду речі від 22.08.2017 року, а саме DVD-R диска з серійним номером MFP 622OB161648135 марки Verbatim, файлова система UDF, ємністю 36896768 байт, із стенограмою розмови між двома особами, є необгрунтованим, оскільки з вироку не вбачається, які саме обставини, встановлені судом, підтверджує вказаний доказ.
Звертає увагу на те, що прокурором в порядку ч.2 ст.92 КПК України не було надано суду доказів тому, що аудіозапис розмови, яка відбулася між двома особами, було здійснено у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законодавством, та із дотриманням встановлених чинним законодавством гарантій прав особи, у приватне спілкування якої здійснюється втручання.
Не надав суд першої інстанції оцінки й тій обставині, що в матеріалах кримінального провадження взагалі відсутні відомості, які б підтверджували те, що оглянутий слідчим DVD-R диск було отримано ним в один із способів збору доказів, передбачених ст.93 КПК України.
Зазначає, що стороною обвинувачення не було надано оригіналу аудіозапису, що міститься на оглянутому диску, ні стороні захисту, ні суду, що свідчить про істотне порушення вимог ч.ч. 3, 7 ст.99, ст.290 КПК України.
Крім того, стороною обвинувачення також не було надано суду доказів того, що у зафіксованій на аудіофайлі розмові, дійсно приймали участь як обвинувачений ОСОБА_8 , так і свідок ОСОБА_9 , що свідчить про те, що даний доказ є не лише недопустимим, але й неналежним доказом.
При оцінці судом таких доказів як протокол огляду речей та документів з фототаблицями від 23.08.2017 року та речових доказів, а саме 2 купюр номіналом по 100 доларів США та 98 імітаційних засобів, схожих на купюри номіналом по 100 доларів США, суд першої інстанції не врахував того, що стороною обвинувачення, відповідно до положень ч.2 ст.92 КПК України, не було надано доказів на підтвердження законності джерела походження вказаних грошових коштів, які в подальшому були використані при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, а тому вказані грошові кошти було отримано стороною обвинувачення з істотним порушенням вимог ст.93 КПК України.
Також, суд не надав оцінки тому, що відповідно до положень ст. 273 КПК України, якою врегульовано заходи, які використовуються під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, - виготовлення, утворення несправжніх (імітаційних) засобів для проведення конкретних негласних слідчих дій оформлюється відповідним протоколом, який в матеріалах кримінального провадження відсутній, що свідчить про недопустимість цього доказу.
Крім того, під час виконання вимог ч.ч. 2-4 ст. 290 КПК України, речові докази - грошові кошти 2 купюри номіналом по 100 доларів США і 98 імітаційних засобів, схожих на купюри номіналом 100 доларів США, стороні захисту не відкривалися, що підтвердив в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 , а були відкриті лише після допиту вказаного свідка - 11.12.2017 року.
Зазначає, що згадані вище речові докази були отримані стороною обвинувачення задовго до прийняття процесуального рішення про завершення досудового розслідування, вони перебували в розпорядженні сторони обвинувачення на момент виконання вимог ч.ч. 1-4 ст.290 КПК України, а тому вони не можуть вважатися «додатковими матеріалами» у розумінні ч. 11 ст. 290 КПК України.
Звертає увагу на те, що згідно із протоколом від 11.12.2017 року надання стороні захисту доступу до речових доказів відбувалося в проміжок часу з 12.05 до 12.15. годин, тоді як згідно із журналом судового засідання за 11.12.2017 року (42-44 т.3), в якому судом і було досліджено ці речові докази, судове засідання було розпочато о 12.09 годин, що свідчить і про порушення прав сторони захисту та принципу змагальності сторін, оскільки сторона захисту фізично не мала можливості підготувати змістовні доводи щодо недопустимості цих доказів, зібрати можливі докази тощо.
Отже, допускаючи відомості, які містяться в речових доказах, як докази, суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст.22, ч.12 ст.290 КПК України та право ОСОБА_8 на захист.
Вказує на те, що недопустимість оглянутих під час вказаної слідчої дії речових доказів тягне за собою і недопустимість письмового доказу - протоколу огляду речей та документів з фототаблицями від 23.08.2017 року.
Посилається на те, що суд першої інстанції як на доказ вини ОСОБА_8 послався на протокол проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 25.08.2017 року, при цьому частково перекрутив його зміст, оскільки згідно із вступною частиною вказаного протоколу (а.п. 89 т.2), негласну слідчу (розшукову) дію - аудіо-, відео- контроль особи відносно ОСОБА_8 проведено на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.08.2017 року, а не Апеляційного суду Запорізької області, як зазначив суд першої інстанції.
Стороною обвинувачення під час судового розгляду відповідна ухвала слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області стороні захисту не відкривалася та суду не надавалася.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що негласна слідча (розшукова) дія відбувалася із дозволу суду, отриманого у встановленого законом порядку, ґрунтуються на припущеннях.
Зазначає, що лише безпосередньо перед наданням цих процесуальних документів суду для дослідження, 29.11.2017 року в період часу з 15.08 до 15.17 годин в залі судових засідань суду першої інстанції, процесуальні документи були відкриті стороні захисту прокурором.
Звертає увагу на те, що згідно із журналом судового засідання за 29.11.2017 року, в якому судом і було досліджено ці процесуальні документи, судове засідання було розпочато о 15.27 годин, тобто через 10 хвилин після їх відкриття стороні захисту, що свідчить і про порушення прав сторони захисту та принципу змагальності сторін, оскільки сторона захисту фізично не мала можливості підготувати змістовні доводи щодо недопустимості цих доказів, зібрати можливі докази тощо.
Отже, допускаючи відомості, які містяться в протоколі за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, як докази, суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст.22, ч.12 ст.290 КПК України та право ОСОБА_8 на захист.
Вказує на те, що судом не надано оцінки тій обставині, що згідно із наданим прокурором суду дорученням оперативному підрозділу про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 22.08.2017 року № 477т (а.п. 199-200 т.2), слідчим військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного Регіону України ОСОБА_10 було доручено співробітникам ГВ БКОЗ УСБУ у Дніпропетровській області проведення негласних слідчих (розшукових) дій у цьому кримінальному провадженні, вказаних в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області. Однак, як вбачається із протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 25.08.2017 року (а.п. 89-91 т.2), він був складений оперативним працівником Новомосковського міського відділення УСБУ в Дніпропетровській області, тобто працівником іншого оперативного підрозділу, якому доручення на проведення негласних слідчих (розшукових) дій не надавалося, що свідчить про очевидну недопустимість цього доказу.
Посилається на те, що постановою прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_11 від 22.08.2017 року, було прийнято рішення здійснити контроль за вчиненням злочину у формі давання неправомірної вигоди громадянином ОСОБА_9 слідчому ОСОБА_8 з використанням під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії заздалегідь ідентифікованих (помічених) грошових коштів або їх несправжніх (імітованих) зразків. Однак, із змісту вказаної постанови вбачається, що прокурором не було виконано обов`язку викласти обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої (розшукової) дії провокування особи на вчинення злочину, не було зазначено строку її проведення, що є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, але судом першої інстанції цим порушенням оцінки надано не було.
Крім того, прокурором не було надано суду протоколу про проведення за результатами вказаної постанови прокурора від 22.01.2019 року негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі давання неправомірної вигоди, що дає підстави стверджувати, що така негласна слідча дія під час досудового розслідування не проводилася, що також свідчить про незаконність походження речових доказів - імітаційних засобів, незаконність їх використання під час слідчих дій та їх очевидну недопустимість.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, в тому числі, обґрунтовані показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , відповідно до яких, вони не були очевидцями подій, які є предметом доказування у цьому кримінальному провадженні (прохання надати неправомірну вигоду або її вимагання), та обставини кримінального правопорушення їм відомі виключно зі слів свідка ОСОБА_9 .. Отже, показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є показаннями з чужих слів в розумінні ч.1 ст.97 КПК України.
Посилається на те, що сторона захисту не погоджувалася із визнанням доказів показань з чужих слів, наданих вказаними свідками, також обвинувачений ОСОБА_8 не створював обставин, за яких не міг бути допитаний свідок ОСОБА_9 , більш того, цей свідок був допитаний судом першої інстанції. Таким чином, визнавши доказами показання з чужих слів, дані свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції істотно порушив вимоги ч.ч. 4, 5 ст. 97 КПК України.
Вказує на те, що висновки суду не підтверджені належними та допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, тобто є припущеннями, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки протоколу огляду документів від 23.08.2017 року з копіями документів, відповідно якого, заступником військового прокурора Дніпропетровського гарнізону ОСОБА_6 за участю понятих та слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 було оглянуто матеріали кримінального провадження № 0000627 за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч.3 КК України, та виготовлено копії матеріалів кримінального провадження, оскільки суд не врахував того, що матеріали кримінального провадження взагалі не містять відомостей про те, у який з передбачених ст. 93 КПК України спосіб стороною обвинувачення отримано доступ до матеріалів вказаного кримінального провадження, яке не перебувало в провадженні військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, та у якому не здійснювалося процесуальне керівництво прокурорами вказаного органу прокуратури.
Стороною обвинувачення не надано суду доказів тому, що матеріали кримінального провадження № 0000627 були витребувані слідчим чи прокурором в порядку, визначеному ст. 93 ч.2 КПК України.
Також, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що слідчий та прокурор у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів до суду не зверталися та слідчим суддею така ухвала не постановлялася, що свідчить про істотні порушення вимог КПК України під час проведення слідчої дії протоколу огляду документів від 23.08.2017 року.
Крім того, суд не надав оцінки тому, що в матеріалах кримінального провадження відсутній дозвіл уповноваженого слідчого або прокурора, наданий ними відповідно до положень ст. 222 ч.1 КПК України, на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000627, а тому незаконне розголошення цих відомостей посадовими особами військової прокуратури підпадає під ознаки ст.387 ч.2 КК України.
Наведене свідчить про недопустимість доказу - протоколу огляду документів від 23.08.2017 року з копіями документів, а обґрунтувавши ним висновки про доведеність вини ОСОБА_8 , суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст. 17 КПК України, ст.62 ч.3 Конституції України.
Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що зміст процесуальних документів, які оглядалися під час вказаної слідчої дії докладно не описувався.
Між тим, в істотне порушення вимог ст. 105 ч.3 КПК України додатки до протоколу - копії матеріалів кримінального провадження № 0000627 взагалі не засвідчені підписами прокурора, який проводив слідчу дію, понятих та учасника - слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській обл. ОСОБА_14 .
Під час виконання вимог ст. 290 КПК України стороні захисту оригінали вказаних документів не відкривалися, та в судовому засіданні для огляду суду не надавалися.
Також, в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказу - протоколу обшуку від 23.08.2017 року з точки зору його допустимості та достовірності, а саме щодо наявних обставин для невідкладного проникнення до іншого володіння особи у слідчого ОСОБА_10 , оскільки з показань вказаного слідчого вбачається, що на момент його прибуття на місце події 23.08.2017 року, ОСОБА_8 та володілець транспортного засобу ОСОБА_15 знаходилися біля транспортного засобу.
За таких обставин, у слідчого ОСОБА_10 були відсутні підстави для проникнення до іншого транспортного засобу - автомобілю «Тойота Кемрі», НОМЕР_1 , в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України - до постановления ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук. Отже, вказана слідча дія була проведена в істотне порушення вимог ст. 233 ч.1 КПК України та основоположного права на мирне володіння майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Також, під час цієї слідчої дії слідчим, в порушення вимог ст. 21, 42 ч.3 п.п. 2, 3 КПК України, затриманій особі - ОСОБА_8 з моменту затримання не було роз`яснено прав, в тому числі, права користуватися правовою допомогою, та не було забезпечено участі обраного чи призначеного слідчим захисника.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції повинен був протокол обшуку від 23.08.2017 року визнати недопустимим доказом (ст.87 ч.2 п.3 КПК України).
Вказує на те, що згідно із протоколом обшуку, від початку проведення слідчої дії її учасником був володілець транспортного засобу - свідок ОСОБА_15 , який також був залучений одночасно ще й понятим при проведенні особистого обшуку ОСОБА_8 , що є порушенням вимог ст. 223 ч. 7 КПК України.
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_15 заперечував факт його залучення у якості понятого, та показав суду, що він не бачив, як відбувався особистий обшук обвинуваченого ОСОБА_8 , однак, судом першої інстанції вказаним порушенням вимог КПК України, показанням свідка ОСОБА_15 оцінки надано не було.
Зазначає, що відеозапис слідчої дії не відображає процесу проведення обшуку (на ньому не зафіксовано відомостей про роз`яснення прав учасникам обшуку тощо), що викликає сумніви в достовірності письмового доказу - протоколу обшуку від 23.08.2017 року.
Посилається на те, що з протоколів слідчих дій, якими було обґрунтовано висновки суду першої інстанції, вбачається, що в усіх них, окрім протоколу обшуку, які проводилися різними особами та в різні проміжки часу, приймали участь одні й ті ж самі поняті, а саме, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а тому наведене викликає сумніви в тій обставині, що вказані поняті є незаінтересованими особами в розумінні вимог ст. 223 ч.7 КПК України, що свідчить про істотне порушення вимог КПК України.
Також вказує на те, що під час судового розгляду встановлено, що до проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 25.08.2017 року було залучено свідка ОСОБА_9 , яким безпосередньо проводилася аудіо, відеофіксація, між тим, в порушення вимог ст. 246 ч.6 КПК України, прокурором не відкривалося стороні захисту та не надавалося суду першої інстанції відповідного процесуального рішення про залучення вказаної особи до проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відео-контролю ОСОБА_8 , що свідчить про те, що вказана негласна слідча (розшукова) дія була проведена неуповноваженою особою.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана негласна слідча (розшукова) дія була проведена з дотриманням умов дозволу, наданого слідчим суддею Апеляційного суду Запорізької області згідно з ухвалою від 22.08.2017 року, однак судом не з`ясовано, які умови дозволу на втручання в приватне спілкування були надані слідчим суддею.
29.11.2017 року в залі судових засідань Самарського районного суду м. Дніпропетровська прокурором були відкриті стороні захисту, в тому числі, супровідний лист Апеляційного суду Запорізької області від 13.11.2017 року та копія ухвали слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2017 року, а також, 11.12.2017 року року були відкриті, в тому числі, супровідний лист УСБУ в Дніпропетровській області та ще одна копія ухвали слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2017 року, та в той же день ці документи були долучені до матеріалів кримінального провадження та досліджені судом, які відбулися через 10 хвилин та 23 хвилини відповідно після їх відкриття стороні захисту, що є порушенням принципу змагальності сторін.
Зазначає, що прокурором було надано суду два примірника копій одного й того ж судового рішення - ухвали слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2017 року, реестр. № 10/5578т від 22.08.2017, які є різними за змістом та визначають різний строк дії дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії. Вказана суперечність між примірниками судового рішення усунена не була.
За таких обставин, негласна слідча (розшукова) дія -аудіо, -відеоконтроль ОСОБА_8 була проведена 23.08.2017 року поза межами строку дії дозволу суду (який закінчився 22.08.2017), що свідчить про отримання вказаного письмового доказу сторони обвинувачення з істотним порушенням прав і свобод людини, а тому суд першої інстанції повинен був визнати цей доказ недопустимим відповідно до положень ст. 87 ч.2 п.1 КПК України.
Також звертає увагу на те, що текст мотивувальної частини ухвали слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2017 року № 10/5578т фактично повністю ідентичний клопотанню слідчого про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, ухвалу виконано друкованим текстом, а дата (день) її винесення, прізвище судді ОСОБА_18 та строк дії - внесено до ухвали рукописним текстом, а тому вищенаведене викликає сумніви в тому, що ухвала слідчого судді постановлялася в нарадчій кімнаті за результатами розгляду клопотання сторони обвинувачення, а не була заздалегідь виготовлена стороною обвинувачення та лише надана на підпис відповідному слідчому судді, чому також не було надано оцінки судом першої інстанції під час ухвалення вироку.
Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки й тій обставині, що прокурором не було надано суду доказів тому, що ним під час досудового розслідування своєчасно було вжито заходів до розсекречування процесуальних документів, які слугували підставою для проведення негласної слідчої (розшукової) дії.
Клопотання про розсекречення процесуальних документів було подане прокурором поза межами строку досудового розслідування під час розгляду справи судом першої інстанції, що підтверджується, зокрема, супровідним листом Апеляційного суду Запорізької області від 19.11.2017. При цьому, з відповідним клопотанням про доручення здійснення процесуальних дій прокурор до суду не звертався, та судом першої інстанції в порядку ст. 333 КПК України ухвала про доручення здійснення цих процесуальних дій не постановлялася.
Вказує на те, що, в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки й висновку експерта № 14544 від 22.01.2019 року за результатами проведення судової криміналістичної експертизи відео-, звукозапису.
Зазначає, що об`єктом дослідження експерта був диск, який є додатком до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 25.08.2017 року, а тому наведене свідчить про недопустимість цього доказу сторони обвинувачення та додатку до нього, який досліджувався експертом, а також висновку експерта, яким суд першої інстанції обґрунтував свої висновки про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину.
Посилається на те, що оригінали носіїв інформації стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не відкривалися та суду першої інстанції в порушення вимог ст. 99 ч.3 КПК України для дослідження також не надавалися.
Також, в порушення вимог ст. 266 ч.3 КПК України, стороною обвинувачення було відмовлено в наданні експерту для дослідження технічних засобів, що застосовувалися під час проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_8 , та оригіналу носія інформації.
Оскільки висновки експерта були зроблені за результатами дослідження копії носія інформації (про що обуло прямо зазначено і у висновку експерта), це є окремою підставою для визнання недопустимим доказом висновку експерта № 14544 від 22.01.2019 року за результатами проведення судової криміналістичної експертизи відео-, звукозапису.
Вказує на те, що в порушення вимог ст. 108 ч.ч. 1, 2 КПК України, журнали судових засідань Самарського районного суду м. Дніпропетровська, які відбулися 20.02.2018 року та 01.03.2018 року, та в яких судом було вирішено питання про відкладення судового розгляду, в матеріалах кримінального провадження відсутні, замість них містяться довідки, відповідно до яких, фіксування судового засідання не здійснювалося у зв`язку з неявкою учасників кримінального провадження.
Проте, довідка не є процесуальною формою фіксування ходу процесуальної дії під час судового провадження судом першої інстанції та не може замінювати собою журнал судового засідання, що, відповідно до ст.412 ч.2 п.7 КПК України, є підставою для скасування вироку.
Також посилається на те, що суд не надав належної оцінки з точки зору достовірності показанням свідка обвинувачення ОСОБА_9 , який під час судового розгляду (а.с. 68 т.1) показав, що він 21.08.2017 року звернувся із відповідною заявою до працівників Новомосковського відділення СБУ, та що він раніше працював в податковій поліції в м. Новомосковськ, і був знайомий з працівниками Новомосковського відділення УСБУ.
Між тим, докази, надані суду першої інстанції стороною обвинувачення свідчать про те, що свідок ОСОБА_9 із заявою про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення до уповноважених органів взагалі не звертався, оскільки підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР слугувала інформація, наведена у листі Управління СБУ в Дніпропетровській області від 21.08.2017 (а.с. 104 т.1) про те, що нібито у ході пошукових заходів отримана інформація про протиправні дії ОСОБА_8 .
Зазначає, що матеріали провадження свідчать про те, що свідок ОСОБА_9 перебував у певній залежності від працівників органів служби безпеки, з якими він був раніше знайомий, або перебував з ними у певній змові, що дає підстави стверджувати про недостовірність показань свідка ОСОБА_9 , а в частині свідчень, що стосуються проведення НС(Р)Д - ще й недопустимими з огляду на недопустимість протоколу за результатами проведення -аудіо, -відеоконтролю, однак суд цим обставинам оцінки не надав.
Посилається на те, що 18.07.2018 року експертом було складене клопотання про надання матеріалів, необхідних для проведення судової криміналістичної експертизи відео-, звукозапису, а саме зразків усного мовлення ОСОБА_8 ..
На виконання приписів ст. 245 ч.1 КПК України стороною захисту чи судом зразки голосу ОСОБА_19 не відбиралися.
25.07.2018 року секретарем судового засідання на адресу експерта було направлено диск з копією записів судових засідань (без конкретизації, яких саме судових засідань), який вподальшому було використано експертом при проведенні експертизи, що свідчить про допущені судом першої інстанції порушення вимог ст. 245 ч.1 КПК України.
Також на клопотанні експерта та на супровідному листі до нього (а.с. 158 т.3) відсутні резолюції головуючого судді, якими б він доручав певній особі виготовити копії записів судових засідань та направити носій з ними експерту.
Не досліджувався цей диск і судом в судовому засіданні за участю сторін, а отже, невідомо, які саме записи надсилалися секретарем судового засідання експертові, а також чому секретар судового засідання з власної ініціативи виконала дії, які належить вчиняти лише суду.
З урахуванням того, що диск, направлений секретарем судових засідань Самарського районного суду м. Дніпропетровська експертові, отримано не у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, грунтування на ньому експертного висновку суперечить вимогам ст. 101 ч. 5 КПК України.
Вказує на те, що, обґрунтовуючи висновки щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, суд першої інстанції, наводячи відомості, викладені у висновку експерта, зазначив, що «програмно-апаратними засобами, що є у розпорядженні експерта, при дослідженні відеофонограми «2017.08.23 mpg» ознак монтажу, переривання, змін запису - не встановлено».
Разом з тим, згідно з висновками експерта (а.с. 186 т.3), відповідаючи на вказані питання експерт зазначив «Програмно-апаратними засобами, що є у розпорядженні експерта, при дослідженні відеофонограми 2017.08.23 mpg ознак монтажу, переривання, змін запису - не встановлено. Однак, встановити у категоричній формі наявність/відсутність на досліджуваних записах монтажу, змін в цілому не представляється можливим у зв`язку з тим, що не встановлена оригінальність запису».
Таким чином, суд першої інстанції фактично перекрутив його відповідь на поставлені судом за клопотанням сторони захисту питання, та, в порушення вимог ст. 374 ч.3, п.2 КПК України, не зазначив у вироку, чому він відкидає іншу його частину, яка має істотне значення для вірного встановлення фактичних обставин у справі, оскільки твердження сторони захисту про монтаж і фальсифікацію відеозапису не спростовані.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні проводилося слідчим органом із порушенням правил підслідності.
Згідно з визначеною на час проведення досудового розслідування законом компетенцією військові прокуратури взагалі не наділені повноваженнями проводити досудове розслідування, а також здійснювати процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у жодних кримінальних провадженнях, крім тих, коло яких чітко визначене п.п. 9.2. п.9 Наказу ГІГУ № 12гн від 29.12.2014 року (за винятком виключних обставин згідно з п.10 Наказу).
Вказує на те, що відповідний слідчий орган, якому було підслідне досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, знаходиться під безпосереднім керівництвом та юрисдикцією рівнозначного прокурора - прокурора Дніпропетровської області, спір про підслідність з огляду на положення ст.218 ч.5 КПК України повинен був вирішити виключно керівник органу прокуратури вищого рівня - Генеральний прокурор.
Наведені факти свідчать про те, що постанова військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_20 від 21.08.2017 року про доручення здійснення досудового розслідування, винесена з істотним порушення вимог кримінального процесуального законодавства і з очевидним перевищенням прокурором наданих законом владних повноважень, що свідчить про те, що абсолютно всі докази сторони обвинувачення є недопустимими з огляду на вимоги ст. 87 ч. 3 п. 2 КПК України.
Посилається на те, що, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, формулювання обвинувачення за ч.3 ст.368 КК України, визнаного судом доведеним, не містить опису дій ОСОБА_8 , про які веде мову суд першої інстанції, нібито вчинених ним 14.08.2017 року. При цьому формулювання обвинувачення, наведене у вироку, взагалі не містить опису дій ОСОБА_8 , визнаних доведеним судом першої інстанції, які можуть бути розумно витлумачені як такі, що з огляду на п. 5 Примітки до ст. 354 КК України свідчили б про наявність вимагання неправомірної вигоди.
Також, вирок суду не містить посилання на докази (окрім показань свідка ОСОБА_9 ), які б підтверджували наведені висновки суду першої інстанції та дозволяли зробити висновок про те, що обвинуваченим ОСОБА_8 дійсно вчинялись дії, які в розумінні п. 5 Примітки до ст. 354 КК України свідчать про вимагання останнім неправомірної вигоди.
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах чи займатися правоохоронною діяльністю строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна; відповідно до ч.2 ст.52, ст.54 КК України, позбавлено ОСОБА_8 спеціального звання - старшого лейтенанта поліції; вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_8 відповідно до наказу № 13 о/с від 16.01.2017 рокубув призначений на посаду слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області. У своїй діяльності повинен був керуватися Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII та статтею 40 КПК України.

Крім того відповідно до примітки 2 до статті 368 КК України службовими особами, які займають відповідальне становище є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 КК України, посади яких згідно із статтею 6 Закону України «Про державну службу» належать до категорії «Б», судді, прокурори і слідчі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць, у зв`язку з чим ОСОБА_8 був службовою особою, яка займала відповідальне службове становище.
Так, ОСОБА_8 з 14.08.2017 року діючи всупереч вимог ст.ст. 1, 2, 6-9 та 19 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, ст.ст. 3, 22 та 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи надане йому службове становище, став на шлях незаконного збагачення та вимагав неправомірну вигоду за вчинення дій з використанням наданого йому службового становища.
З 1 квітня 2017 року у провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 0000627 відносно службових осіб ТОВ «Союзенергомаш» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Проведення досудового розслідування у вказаному провадженні було доручено слідчому СУ ГУНП у Дніпропетровській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_8 .
14.08.2017 року ОСОБА_8 прибув на підприємство ТОВ «Союзенергомаш», розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 8, та, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи надане йому службове становище, діючи з корисливих мотивів, звернувся до службової особи підприємства, начальника служби економічної безпеки ТОВ «Союзенергомаш» ОСОБА_9 з вимогою про передачу йому 15000 доларів США, що по курсу НБУ становить 383100 грн, за вчинення в інтересах службових осіб підприємства ТОВ «Союзенергомаш» дій, а саме не притягнення їх до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження. На вимогу слідчого ОСОБА_8 , громадянин ОСОБА_9 повідомив, що не має можливості надати грошові кошти у такій великій сумі.
21.08.2017 року слідчий ОСОБА_8 прибув на ТОВ «Союзенергомаш» та, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи надане йому службове становище, з корисливих мотивів, під час зустрічі з ОСОБА_9 висунув йому нову вимогу про передачу йому, ОСОБА_8 , неправомірної вигоди у сумі 10000 доларів США, за вчинення в інтересах третіх осіб службових осіб ТОВ «Союзенергомаш» дій з використанням свого службового становища не притягнення їх до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження № 0000627.
Не бажаючи настання негативних наслідків для підприємства та його працівників, ОСОБА_9 на вимогу ОСОБА_8 погодився. Тоді ж слідчий ОСОБА_8 висунув ОСОБА_9 вимогу передати йому неправомірну вигоду до кінця дня 23.08.2017 року. При цьому ОСОБА_8 пообіцяв ОСОБА_9 прийняти рішення про закриття кримінального провадження № 0000627 у строк до 31.08.2017 року, але тільки після передачі йому, ОСОБА_8 , неправомірної вигоди в обумовленій сумі.
23.08.2017 року приблизно о 15.00 годин слідчий ОСОБА_8 перебуваючи у автомобілі Тойота Кемрі д/н НОМЕР_1 , який разом з ним та ОСОБА_9 заїхав у паркову зону по вулиці 20-річчя Перемоги в м. Дніпро, неподалік від будинку № 30 та, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи надане йому службове становище, з корисливих мотивів, під час розмови з ОСОБА_9 в черговий раз висунув останньому вимогу про передачу йому, ОСОБА_8 , неправомірної вигоди у сумі 10000 доларів США, за вчинення в інтересах третіх осіб службових осіб ТОВ «Союзенергомаш» дій з використанням свого службового становища не притягнення їх до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження № 0000627. ОСОБА_9 , не бажаючи настання негативних наслідків для ТОВ «Союзенергомаш», перебуваючи у вищевказаному автомобілі, передав ОСОБА_8 неправомірну вигоду у сумі 10000 доларів США. При цьому, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи надане йому службове становище, з метою незаконного збагачення, одержав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду у сумі 10000 доларів США, що по курсу НБУ становить 255400 грн, та більше, ніж у 200 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та є великим розміром.
У разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулася за проведенням експертизи або за клопотанням якої експертиза призначена слідчим суддею. У випадку, якщо проведення експертизи доручено судом, відібрання зразків для її проведення здійснюється судом або за його дорученням залученим спеціалістом.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити в повному обсязі, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно із ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд установлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Висновки суду щодо оцінки доказів не викладені судом у відповідності до положень ст.374 КПК України, у точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Розглядаючи доводи захисника щодо допущених порушень в ході отримання ряду доказів, колегія суддів дійшла таких висновків.
Заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд посилається як на доказ вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині - протокол огляду речі від 22.08.2017 року, а саме DVD-R диск з серійним номером MFP 622OB161648135 марки Verbatim, файлова система UDF, ємністю 36896768 байт, із стенограмою розмови між двома особами, однак у вироку не вказує, які саме обставини, встановлені судом, підтверджує вказаний доказ.
Також є слушними зауваження захисника щодо не надання прокурором доказів того, що аудіозапис розмови, яка відбулася між двома особами, було здійснено у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законодавством, зокрема, ст.93 КПК України, оскільки наданий диск долучений до матеріалів провадження в якості додатку до протоколу допиту свідка від 21.08.2017, однак сам процесуальний документ, яким оформлялась вказана слідча дія, -відсутній, що позбавило суд першої інстанції можливості надати оцінку відповідно до вимог КПК України як цьому доказу, так і доказам, які є похідними від нього.
Крім того, залишилось поза увагою суду зясування відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року тих обставин, чи із дотриманням встановлених чинним законодавством гарантій прав особи здійснюється втручання у її приватне спілкування, чи здійснювалось фіксування ОСОБА_9 за наявності необхідних повноважень, чи був попередній дозвіл суду, чи є наданий запис копією, дублікатом чи оригіналом запису, та як наслідок- чи дійсно приймали участь у розмові як обвинувачений ОСОБА_8 , так і свідок ОСОБА_9 .
Також суд, як на доказ винуватості послався у вироку на висновок експерта № 14544 від 22 січня 2019 року, отриманий в ході проведення судової криміналістичної експертизи відео-, звукозапису, обєктом дослідження якої був оптичний диск DVD-R Philips № 55/4702 від 23.08.2017 року разом з копією протоколу, виготовленого за результатом проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 25.08.2017 року (а.п. 147-148 т.3).
25 липня 2018 року до суду першої інстанції надійшло клопотання судового експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №14544, а саме: надання зразків усного мовлення ОСОБА_8 для вирішення питання № 6 експертизи (а.п. 159 т. 3).
Відповідно до ч. 1 ст. 245 КПК України, у разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулася за проведенням експертизи або за клопотанням якої експертиза призначена слідчим суддею. У випадку, якщо проведення експертизи доручено судом, відібрання зразків для її проведення здійснюється судом або за його дорученням залученим спеціалістом.
Однак клопотання експерта розглянуто з порушенням зазначених вимог закону.
На виконання цього клопотання за підписом секретаря судового засідання було направлено до експертної установи копії записів судових засідань, в яких приймав участь обвинувачений (а.п. 162 т. 3).
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою та дванадцятою цієї статті.
За положеннями пунктів 22, 23 ст. 3 КПК України суд першої інстанції - це місцевий загальний суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження; суддя - голова, заступник голови, суддя місцевих загальних судів, які відповідно до Конституції України на професійній основі уповноважені здійснювати правосуддя, а також присяжний.
А тому, враховуючи зазначені норми та повноваження секретаря судового засідання, передбачені статтею 73 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання експерта не було розглянуто судом, який би вирішив, які саме зразки мають бути надані для проведення експертизи, що свідчить про їх надання експерту не у спосіб, передбачений КПК України. Секретар судового засідання не може виконувати ті повноваження, які відповідно до КПК України покладені на суд, що ставить під сумнів висновки отриманої експертизи, а тому судом не надано всебічної оцінки цьому доказу за критеріями ст.94 КПК України.
Окрім того, суд першої інстанції, посилаючись як на доказ вини ОСОБА_8 на зазначений висновок експерта, не надав оцінки зазначеним у ньому підсумкам, а саме: що встановити у категоричній формі наявність/відсутність на досліджуваних записах монтажу, змін в цілому не представляється можливим у зв`язку з тим, що не встановлена оригінальність запису», а послався у вироку, що ознак монтажу, змін запису-не встановлено.
Враховуючи викладене, висновок експерта ґрунтувався на наданому судом диску DVD-R Philips № 55/4702 від 23.08.2017 року, який не є оригіналом, та наданих не у відповідності до вимог КПК України зразках голосу обвинуваченого.
А тому поза увагою суду залишились не зясованими питаннями, у якій саме формі було долучено диск- як копію чи дублікат, не спростував зазначені у висновку експерта дані, що запис є копією. КПК України у частині 4 статті 99 надає автономне визначення поняття дублікат документа як документа, виготовленого таким самим способом, як і його оригінал, та може бути визнаний судом як оригінал документа.
Отже, судом надано оцінку висновку експерта вибірково, без всебічної перевірки, що не відповідає положенням ст.94 КПК України.
Розглядаючи доводи захисника щодо не відкриття на стадії досудового розслідування результатів проведення НСРД , колегія суддів вважає, що відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року (справа № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19), суд має детально вивчати ситуації, коли процесуальні документи щодо проведених НСРД не були повністю розкриті стороні захисту на етапі завершення досудового розслідування. За таких обставин поряд з перевіркою дотримання умов наданого дозволу на проведення НСРД суд повинен з`ясувати причини, які перешкодили прокурору відкрити їх на більш ранній стадії.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції встановив, що такі документи як: постанова проведення контрою за вчиненням злочину (т. 2 а.п. 191-194), клопотання слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_10 про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (т. 2 а.п. 195-198), доручення на проведення негласних слідчих (розшукових дій) у порядку ст.ст. 40, 41 КПК України (т. 2 а.п. 199-200) та ухвала слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_18 від 22.08.2017 (т. 3 а.п. 36-38) були розсекречені 09.11.2017 та 13.11.2017, та надані суду першої інстанції на стадії дослідження доказів. З даними документами були ознайомленні обвинувачений та захисник, які були їм відкриті стороною обвинувачення під час судового розгляду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції хоча й перевірив доводи сторони захисту щодо не відкриття на стадії досудового розслідування результатів проведення НСРД та встановив, що такі матеріали були в повній мірі досліджено в ході судового розгляду, а тому вони є допустимими та можуть використовуватися в межах цього кримінального провадження для обґрунтування судового рішення, однак судом не було з`ясовано причин, які перешкодили прокурору відкрити їх на більш ранній стадії, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Відсутність технічних записів та журналів судових засідань 20.02.2018 року та 01.03.2018 року, в яких судом було вирішено питання про відкладення судового розгляду, не вказує на істотні порушення вимог КПК України, оскільки фіксування судового засідання не здійснювалося у зв`язку з неявкою учасників кримінального провадження.
Щодо позиції захисника про не підслідність військовій прокуратурі цього кримінального провадження, то судом першої інстанції надано оцінку зазначеному твердженню відповідно до чинного законодавства, з чим погоджується колегія суддів
Разом з тим, допущені порушення кримінального процесуального закону відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст. 409 КПК України,підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження, у звязку з чим апеляційний суд позбавлений можливості постановити кінцеве рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника, у зв`язку з допущенням судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції на підставі ст.ст. 412, 415 КПК України, оскільки допущені порушення в своїй сукупності є такими, що перешкоджають ухвалити кінцеве рішення судом апеляційної інстанції.
При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційної скарги захисника, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 скасувати, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4