Справа № 755/4751/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі :

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене 28.02.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002712 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Кіровоградської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 15.01.2019 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

у с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 27.02.2017 приблизно о 19:00 год. у власних справах перебував на території ПКіВ «Гідропарк», що за адресою м. Київ, Броварський проспект, де помітив ОСОБА_7 , який повертався за місцем свого мешкання та мав при собі сумку з особистими речами.
В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, й обравши об`єктом свого злочинного посягання сумку з майном ОСОБА_7 , останній реалізуючи свої наміри, діючи з корисливих спонукань, з метою власного протиправного збагачення заволодів (відкрито) сумкою, вартістю 500 гривень, в середині якої знаходились гаманець з банківськими та дисконтними картками, навушники білого кольору з замком у вигляді блискавки, вартістю 120 гривень, а також картридж для фільтрації води «Аквафор», вартістю 75 грн., портмоне з тканини синього кольору, вартістю 100 грн.
Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так,будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 указав, що грабіж він не учиняв за обставин викладених в обвинувальному акті, а щодо наушників вилучених у ході слідчої дії, то зауважив, що віднайшов їх до свого затримання безпосередньо, однак не викрадав їх у потерпілого особисто.

Разом з тим, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, показаннями потерпілого та свідків, які Суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 27.02.2017 сформованого о 21:10 год. слідує, що ОСОБА_7 указав, що 27.02.2017 невідомі особи з застосуванням фізичної сили відкрито заволоділи належними йому речами.

Ці ж дані слідують і з рапорту інспектора УПП ОСОБА_8 від 27.02.2017.

Будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_7 надав у суді показання, у яких підтвердив алгоритм учинення даного кримінального правопорушення, викладений в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу його вчинення, та навів обставини, які у акті не відображені.
Так, потерпілий указав, що дійсно ОСОБА_6 27.02.2017 приблизно о 19:00 год. за адресою м. Київ, Броварський проспект, заволодів відкрито його сумкою, вартістю 500 гривень, в середині якої знаходились гаманець з банківськими та дисконтними картками, навушники білого кольору з замком у вигляді блискавки, вартістю 120 гривень, а також картридж для фільтрації води «Аквафор», вартістю 75 грн., портмоне з тканини синього кольору, вартістю 100 грн.
Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
У момент вчинюваних дій обвинуваченим він усвідомлював протиправний характер цих його дій.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_9 надала показання, у яких, в своїй сукупності, підтвердила алгоритм учинення даного кримінального правопорушення, викладений в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу його вчинення, а саме учинення обвинуваченим по відношення до потерпілого відкритого викрадення його майна (грабежу).
Так, свідок указала, що приблизно два роки тому, взимку на території «Гідропарку» була очевидцем подій при яких у обвинуваченого розпочався конфлікт з потерпілим, у ході якого той штовхнув потерпілого, забрав рюкзак, витягнув навушники з бокового карману, а рюкзак викинув.

Згідно протоколу слідчої дії від 27.02.2017 з фото таблицею, здійсненого слідчим ОСОБА_10 за участю понятих слідує, що у ході цієї слідчої дії установлено, що на задньому сидінні ТЗ, у якому власне перебував обвинувачений, на підлозі було виявлено з правого боку наушники білого кольору.
Саму слідчу дію проведено з урахуванням наявності заяви згоди на її учинення (огляд) від ОСОБА_8 від 27.02.2017.

При цьому слід відмітити, що в ході допиту в суді обвинувачений указав, що дійсно у нього було вилучено наушники білого кольору, однак їх він знайшов до затримання, а не викрадав у потерпілого.
Разом з тим, свідок ОСОБА_9 будучи попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання під час свого допиту, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України, указала, що саме обвинувачений залишив на підлозі ТЗ з правого боку наушники білого кольору, й ці наушники, відповідно до її показань він витягнув з бокового карману рюкзака потерпілого.
Свідок ОСОБА_11 ,будучи допитаною, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, указала, що 27.02.2017 ними було отримано виклик, щодо грабежу на станції метро «Гідропарк», приїхавши на місце події поспілкувались з заявником та почали відпрацьовувати прилеглу територію, біля підземного переходу на них йшли дві особи та ними є обвинувачений та особа жіночої статі.

Потерпілий указав на обвинуваченого, що саме ця особа заволоділа його речами, то ж з ним розпочалося спілкування у ході якого обвинувачений не чинив спротиву, однак поводив себе досить агресивно, відповідно його посадили до службового автомобіля та викликали слідчо-оперативну групу.

Після того, як приїхала СОГ слідчий розпочав виводити особу з автомобіля, та побачив, що на підлозі на коврику лежать навушники, покликали потерпілого, який указав, що то саме його навушники.

Свідок ОСОБА_8 , будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, указав, що 27.02.2017 ним було отримано виклик про те, що побили потерпілого, забрали речі. По прибуттю на місце події, зустріли потерпілого, який пояснив, що його побили невідомі. Вони взяли його з собою, щоб обслідувати територію, однак осіб виявлено не було, потім повернулись на місце події та викликали слідчо-оперативну групу, поки вони очікували з тунелю метрополітену вийшов обвинувачений з дівчиною, потерпілий одразу ж впізнав обвинуваченого, та указав, що це та особа, що його побила.

Вони з потерпілим підійшли до обвинуваченого, який був з дівчиною, ще раз перепитали у потерпілого чи впізнає він цю особу, він указав, що так, це та особа, що його побила, потім підійшов до даного громадянина, представився, останній поводився досить агресивно. Він ще раз перепитав, чи то цей громадянин, заявник указав, що так, це той хто бив однак з ним були ще люди. Одягнули на нього кайданки, оскільки він поводився досить агресивно, та поки чекали слідчо-оперативну групу посадили в службовий автомобіль. Коли приїхала СОГ й вони його виводили з автомобіля, на підлозі лежали навушники білого кольору, поки підозрюваний сидів в машині, він викинув їх з кишені, оскільки до того, як посадити його до автомобіля їх не було, вони показали навушники заявнику та він одразу впізнав свої навушники.

Ці ж дані навів суду під час допиту і сам потерпілий ОСОБА_7 .
Відповідно показання обвинуваченого щодо того, що наушники білого кольору, він знайшов до затримання, а не викрадав у потерпілого, Суд у світлі указаних показань свідків та потерпілого сприймає критично.

Постановою слідчого від 03.03.2017, з огляду на те, що наведені наушники належать потерпілому, їх визнано речовим доказом та власне переданому останньому (потерпілому), згідно розписки від 03.03.2017.
Під час допиту потерпілого в суді також установлено, що дані наушники належать йому безпосередньо та дійсно 03.03.2017 передані йому слідчим.

Як наслідок, проаналізувавши за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всі обставин провадження в цій справі, у порядку ст. 94 КПК України, Суд вважає, що наявні у провадженні докази та вище відображені в цьому судовому рішенні, які передбачені параграфами 3-5 Глави 4 указаного Кодексу, які Суд сприймав, як такі, що містять у собі дані регламентовані ст. 91 КПК України, та визнав належними й допустимими, свідчать про те, що у ході судового розгляду установлено фактичні дані, які у своїй сукупності указують на те, що дійсно обвинуваченими був здійснений грабіж по відношенню до потерпілого.

Підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено порушень регламентованих ст. 87 КПК. Так, говорити про недотримання вимог ст. ст. 233, 234, 237 КПК України, передумов немає, так як у постанові від 07 червня 2018 року в справі № 727/4350/16-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ст. 233 ч. 1, ст. 234 ч. 2 та ст. 237 ч. 2 КПК України, Суд дійшов висновку, що огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. Надання власником добровільної згоди на проникнення до його житла чи іншого володіння є гарантією захисту прав особи від зловживань слідчого, прокурора, рівноцінною гарантії у вигляді отримання на це судового рішення, а тому не потребує після здійснення таких дій (постфактум) звернення з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

За таких обставин, Суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом, як доведені.

Щодо даних копії висновку експерта, то Суд сприймає його, як неналежний у розрізі норм ст. 85 КПК, яка регламентує, що належними є тільки докази, які прямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, однак цей висновок даних регламентованих ст. 91 КПК не засвідчують, з огляду на висунуте обвинуваченому обвинувачення згідно обвинувального акта.

Довідку про вартість майна Суд сприймає критично, так як у постанові від 13.11.2018 у справі № 697/1276/15-к Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду надаючи оцінку акту, відмітив, що відповідно до статті 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Натомість акт не є висновком експерта в розумінні процесуального закону (стаття 101 КПК). У ньому наведено інформацію про установлені обставини в процесі огляду. Отже, враховуючи вищевказане, а також те, що зазначений документ (акт дослідження) не замінює висновку експерта, то відповідно до вимог КПК цей акт не може визнаватися доказом. Також, оскільки з огляду на зазначене особа, яка підписала вказаний акт, не може виступати в якості експерта, то судами першої та апеляційної інстанцій він слушно і не викликався в судове засідання. Відповідно з тотожних передумов не викликався до суду і в цій справі ОСОБА_12 (клопотання сторони захисту з цього приводу було відхилено судом).
Тобто, якщо навіть сприймати наявні у цій справі матеріали, як такі, що б містили певного роду, чи то дійсну, чи то слушну інформацію, усе б одно був дійсним факт, що вони не є висновком експерта в розумінні процесуального закону (стаття 101 КПК). Зазначений документ не замінює висновку експерта, то відповідно до вимог КПК не може визнаватися доказом.

Тим паче, що у світлі висунутого обвинуваченому обвинуваченню, а саме грабежі вартість майна жодним чином не впливає на факт кваліфікації його дій, так як вона (кваліфікація та наявність складу злочину) не залежить від вартості майна.

Предметом злочинів проти власності є майно, яке є чужим для винної особи (див. п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», далі Постанова).

Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, згідно п. 25 Постанови, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці, та має значення (вартість майна) для кваліфікації дій особи у разі наявності у його діях складів злочину за статтями 185, 190 та 191 КК, у той час, як при грабежі установленню підлягає сам факт відкритого викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення, відповідно таке виключення жодним чином не впливає на фактичні обставини у справі.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3-4 Постанови, які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

У той час, як у цій ситуації, як потерпілий, так і свідок ОСОБА_9 указували, що у обвинуваченого розпочався конфлікт з потерпілим, у ході якого той (обвинувачений) штовхнув потерпілого, забрав рюкзак, витягнув навушники з бокового карману, тобто є дійсним та очевидним факт того, що потерпілий усвідомлював характер вчинюваних винною особою дій відносно нього.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 186 КК України, так як він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Разом з тим Суд відмічає, що у ході розгляду справи потерпілий указував, що окрім обвинуваченого з ним була ще дівчина, та у відношенні нього мало місце імовірно застосування насильства, однак ураховує, що прокурор, у порядку ст.ст. 338, 339 КПК, правом зміни обвинувачення в суді чи висунення додаткового обвинувачення під час судового розгляду не скористався.
Згідно ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Тим самим, дане питання, яке порушує потерпілий у своїх поясненнях, у силу ст. 337 КПК, виходить за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому не підлягає урегулюванню (вирішенню) по суті.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, спосіб життя (дані щодо відсутності судимостей, освіти, сімейного стану, здоров`я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілого щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі.
Також ураховуючи те, що останній раніше судимий, а саме 15.01.2019 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна (злочин за цим епізодом учинено 29.03.2017) слушним є визначити остаточне покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК України, із зарахуванням в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбутого частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими статтею 72 цього Кодексу, а саме КАС в ухвалах від 16.10.2019 та 02.12.2019 визначено зарахувати ОСОБА_6 період з 29.03.2017 по 16.10.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а інший період день за день, як дійсний період відбування ним покарання за вироком від 15.01.2019.

Також, слід відмітити, що у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 20.09.2018 у справі № 751/1955/17, ВС указує на те, що якщо особа, була тимчасово залишена (переведена) в слідчому ізоляторі на час розгляду в суді кримінального провадження, то з огляду на ст. 5 КК України, ч. 1 ст. 58 Конституції України, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання має здійснюватись відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої ЗУ № 838-VIII, за наявності для того підстав установлених в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 у справі № 663/537/17.
У цій справі, відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2020 обвинувачений з 16.01/2020 тимчасово переведений в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на час розгляду в суді даного кримінального провадження, та останній перебував в умовах слідчого ізолятору до сьогодні, а тому зарахуванню відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої ЗУ № 838-VIII, підлягає період з 16.10.2020 до моменту постановлення вироку, так як злочини за цим вироком він учинив до 20 червня 2017 року (включно).

При цьому, Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами кожного з винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню,

При вирішенні цивільного позову потерпілого до обвинуваченого про відшкодування матеріальної шкоди (а.п. 12 том № 1), Суд виходить з наступного.
У судовому засіданні цивільний позивачпояснив суду, що шкода в розмірі 795 грн. полягає у сумі вартості викраденого у нього майна.
Цивільний відповідач позов не визнав, так як грабіж не вчиняв, тобто, у розумінні ст. 1166, 1177 ЦК України, не є належним відповідачем у справі.

Відповідно, Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цій ситуації, установлено, що судом визнано доведеним, що обвинувачений учинив грабіж майна потерпілого, однак за матеріалами доданими потерпілим до позову не установлено беззаперечено факт вартості такого майна на суму 795 грн., а тому у задоволенні даного позову слід відмовити.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 70 ч. 4 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного цим вироком більш суворим призначеним вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2019, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховувати з 29.03.2017 зарахувавши у нього, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, термін частково відбутого ним покарання за попереднім вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2019.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зарахувати ОСОБА_6 період відбутого ним покарання за попереднім вироком з 29.03.2017 по 16.10.2019 та час, протягом якого він був тимчасово залишений у слідчому ізоляторі для розгляду справи в суді за період з 16.01.2020 до 04.02.2020 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином), відмовити.

Речові докази: наушники залишити у володінні потерпілого ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : О. Бірса