ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2370/18 Номер провадження 11-кп/814/277/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000853 від 9.07.2018 за апеляційною скаргою прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.09.2019 ,-

ВСТАНОВИЛА:
11.09.2019 Лубенським міськрайонним судом Полтавської області відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості від 4.07.2018.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000853 від 9.07.2018 за ч.1 ст. 366 КК України щодо ОСОБА_7 повернуто прокурору.
Приймаюче таке рішення, суд зазначив, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України, не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Так, як в обвинувальному акті містяться посилання на підозру, а не на конкретне обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_7 . Формулювання обвинувачення має бути викладене так, щоб чітко були зазначені основні обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України, зокрема, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, при цьому в обвинувальному акті мотиви інкримінованого кримінального правопорушення не зазначені, що в свою чергу унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, і, безперечно, порушує право обвинуваченого на захист, яке гарантується кожній особі приписами п.«с» ч.3 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої імплементовані у ст. 20 КПК України.
Суд, відмовляючи прокурору в затвердженні угоди про визнання винуватості від 4.07.2018 встановив, що дана угода укладена в рамках кримінального провадження № 0000745 від 23.05.2017, в той час як обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 складений у кримінальному провадженні № 0000853 від 09.07.2018.
Крім того, суд встановив, що угода про визнання винуватості укладена між прокурором Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 та підозрюваним у цьому кримінальному провадженні, тобто у провадженні № 0000745 від 23.05.2017, ОСОБА_7 за участю захисника ОСОБА_8 . При цьому повноваження прокурора ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000745 від 23.05.2017 не підтверджені. В матеріалах кримінального провадження наявна лише постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000853 від 09.07.2018.
Прокурор у апеляційній скарзі просить ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.09.2019 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 291 КПК України та містить усі необхідні відомості, передбачені КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно п.3 ч. ст.314 КПК України у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 4 ст.110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.
Пунктом 5 частини 2 статті 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Так, у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України викладено загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Своєю чергою, відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту.
Отже, аналіз наведених норм права доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
До процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.
Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (ч. 1 ст. 276 КПК України).
Наведені норми закону дають підстави для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.
Проте, в тексті обвинувального акту, де міститься формулювання обвинувачення, вказано, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, так як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).
Також, суд звертає увагу на те, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а лише зазначено про те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, що суперечить як п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, так і ч. 4 ст. 110 КПК України, якою наголошується на тому, що обвинувальним актом висувається обвинувачення особі, а не підозра.
Отже, обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, в ньому тільки зазначено у чому підозрюється ОСОБА_7 , що не відповідає вимогам як кримінального закону, так і практиці Європейського Суду з прав людини, тому вказаний обвинувальний акт правильно судом першої інстанції повернуто прокурору відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.
За таких обставин, ухвала суду є законною та обґрунтованою і скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.09.2019, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000853 від 9.07.2018 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України повернуто прокурору - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4