Ухвала
іменем України

6 липня 2020року
м. Київ
справа № 263/5926/19
провадження № 51 3079 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 лютого 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка народилася у с. Орлянське Василівського р-ну Запорізької області, зареєстрована на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 190 КК та призначено покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням 10% від заробітку засудженої в дохід держави.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона 12 січня 2019 року приблизно о 9:30, знаходячись біля будинку № 60 на просп. Металургів у м. Маріуполі, діючи умисно, повторно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, запропонувала потерпілій ОСОБА_6 надати їй золоті сережки та гроші для надання потерпілій лікування шляхом застосування навиків нетрадиційної медицини, після чого вказані сережки та гроші обіцяла повернути. Потерпіла, будучи введеною в оману, добровільно надала засудженій сережки та гроші, після чого остання провела уявні дії, які є складовою обману, та зникла

з місця вчинення злочину, розпорядившись майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 2561 грн.
16 січня 2019 року приблизно об 11:00, ОСОБА_5 , знаходячись біля будинку № 100 на просп. Миру у м. Маріуполі, діючи умисно, повторно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, запропонувала потерпілій ОСОБА_7 передати їй золоті сережки для надання потерпілій лікування шляхом застосування навиків нетрадиційної медицини, після чого вказані сережки обіцяла повернути. Потерпіла, будучи введеною в оману, добровільно надала засудженій сережки, після чого остання провела уявні дії, які є складовою обману, та зникла з місця вчинення злочину, розпорядившись майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1492 грн.
12 березня 2019 року приблизно о 10:30, ОСОБА_5 , знаходячись біля будинку № 80 на просп. Миру у м. Маріуполі, діючи умисно, повторно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, запропонувала потерпілій ОСОБА_8 передати їй гроші для надання потерпілій лікування шляхом застосування навиків нетрадиційної медицини, після чого гроші обіцяла повернути. Потерпіла, будучи введеною в оману, добровільно надала засудженій гроші, після чого остання провела уявні дії, які є складовою обману, та зникла з місця вчинення злочину, розпорядившись майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 401 грн.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 травня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 190 КК у виді виправних робіт є невиправдано м`яким. Вказує, що всупереч приписам ст. 419 КПК апеляційний суд доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення засудженій більш суворого за видом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, санкція ч. 2 ст. 190 КК передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк від одного до двох років, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд в повній мірі врахував тяжкість вчинених злочинів, які згідно з приписами ст. 12 КК є злочинами середньої тяжкості, конкретні обставини їх вчинення, наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та добровільне відшкодування завданої злочинами шкоди, а також взяв до уваги дані про особу винної, яка хоча раніше й притягувалася до кримінальної відповідальності, проте за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце роботи.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі й ті, на які прокурор послався у касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 190 КК у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням 10% від заробітку в дохід держави, яке є реальним.
Таке покарання, на думку колегії, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК

є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої

та попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується доводів прокурора про явну несправедливість призначеного

ОСОБА_5 покарання, то вони є невмотивованими.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Разом з тим, переконливих доводів про необхідність призначення засудженій покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 190 КК замість покарання у виді виправних робіт, призначених їй судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді двох років виправних робіт з відрахуванням 10% від заробітку в дохід держави є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, в частині м`якості призначеного засудженому покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня

2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3