ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 658/4036/18 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/341/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України
У Х В А Л А
іменем України

17 березня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000692 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 грудня 2019 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дудчино Каховського району Херсонської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, не судимого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого: АДРЕСА_2 ;
засуджено:
за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;
за ч.1 ст.129 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 12 квітня 2018 року приблизно о 01.30 год. без належного дозволу власників, за відсутністю передбачених законом підстав, переслідуючи умисел на порушення конституційного права недоторканості житла, передбаченого ст.30 Конституції України, проник на огороджену територію подвір`я, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , після чого, порушуючи недоторканість житла громадянки ОСОБА_7 , проник до приміщення належного їй на праві власності житлового будинку, і перебував там до того моменту, коли його було виявлено власницею житлового приміщення.

Крім того, 12.04.2018 року приблизно о 01.30 год. ОСОБА_10 , незаконно проникнувши, та, перебуваючи в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, розбризкав на мешканців цього будинку - потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 принесену ним рідину, яка відповідно до висновку судово-хімічної експертизи №900-НР від 18.07.2018 року є легкозаймистою речовиною, яка містить ацетон та толуол, і, тримаючи в руках запальничку та пластикову пляшку з залишками легкозаймистої речовини, погрожував потерпілим ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вбивством шляхом підпалу, чим змусив зазначених потерпілих реально побоюватися за своє життя, що мало прояв у відчутті тривоги і неспокою, а також завадило їх моральному відпочинку.
У поданій на вирок апеляційній скарзізахисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 вважає вирок суду необґрунтованим та незаконним з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів указує, що судом всупереч вимог ст.ст.337, 370, 374 КПК України визнано ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, однак відповідно до пред`явленого йому обвинувачення, дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.129 КК України кваліфіковані окремо за фактом погрози вбивством ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , що вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого органами досудового розслідування обвинувачення. Крім того, судом викладено обвинувачення, яке відрізняється від того, що було пред`явлено, оскільки вказано, що ОСОБА_10 порушив недоторканість житла громадянки ОСОБА_7 , оскільки проник до житла, що належить останній на праві власності, однак в матеріалах провадження відсутні докази того, що будинок, розташований по АДРЕСА_3 , належить потерпілій на праві власності. Така вказівка формулювання обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті. Також апелянт зазначає, що відповідно до вимог ст.477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого. Всупереч вказаному, ОСОБА_7 заяву про вчинення злочину відносно неї не подавала. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд вказаного кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені захисником, просили їх задовольнити, позицію потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які просили вирок залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, за якій він засуджений, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про його непричетність до вчинення інкримінованих злочинів, є непереконливими.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 , не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що перебуває в неприязних відносинах з потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Показав, що він 12.04.2018 року приблизно о 01.30 год проходив біля будинку потерпілих, раптом відчув, як його збив якийсь легковий автомобіль, і втратив свідомість. Коли прийшов до тями, то відчув, що його зв`язали та одягають на руки якісь перчатки. Потім приїхали працівники поліції, і потерпілі їм розповіли, що він хотів підпалити їх будинок.

Ці заперечення ОСОБА_10 проти обвинувачення були предметом перевірки в судовому засіданні та спростовуються детально наведеними у вироку доказами.

Обставини, за яких ОСОБА_10 незаконно проник до житла та погрожував вбивством потерпілим, підтверджуються наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що в ніч 12.04.2018 року вони всією сім`єю відпочивали. В одній кімнаті спали вона, чоловік та їх донька ОСОБА_14 , в іншій кімнаті спала старша донька та її новонароджена дитина. Раптом вона відчула запах нафтопродуктів, і відчула, що якась рідина бризкає їй на обличчя. Прокинувшись, побачила обвинуваченого ОСОБА_10 , який розбризкував однією рукою якусь рідину з пластикової пляшки, а в другій руці тримав запальничку. Вона дуже злякалася, а ОСОБА_10 ще погрожував, і казав, що «підпалить всіх, якщо вони не відстануть від його дружини». Потім ОСОБА_10 вийшов з їх будинку, але чоловік і родичі, які приїхали на допомогу, впіймали його та затримали до приїзду працівників поліції. Вона була дуже перелякана діями ОСОБА_10 , його погрози вбивством сприймала реально, оскільки він перебував у неприязних відносинах з їхньою родиною, проник в їх будинок без дозволу у пізній нічний час, скориставшись тим, що всі спали і не чули, як він проникає до помешкання, облив її та членів родини нафтопродуктами та, тримаючи і демонструючи в руці запальнику, погрожував вбивством, а саме, що спалить всіх.

Потерпілий ОСОБА_8 надав аналогічні показання та додатково пояснив, що, прокинувшись, він одразу ж кинувся увімкнути світло, але не зміг цього зробити, оскільки ОСОБА_10 , який раніше бував в їх будинку, викрутив пробки у лічильнику, який був розташований при вході в кімнату, і ОСОБА_10 знав, де він встановлений. Він перелякався за членів своєї родини, дітей та намагався стримати ОСОБА_10 від продовження його злочинних дій, утримуючи двері в кімнату, де знаходився він, його жінка, та неповнолітня донька. Погрозу ОСОБА_10 вбивством сприймав реально, оскільки останній перебував у неприязних відносинах з його родиною, і погрожував помститися.

Неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 показала, що 12.04.2018 року у нічний час доби вона відпочивала разом з батьками. Раптом відчула, що на неї щось бризкає, якась рідина з різким запахом бензину. Почула крики матері, дуже злякалася, хотіла увімкнути світло і бачила, як батько тримав двері, щоб когось не впустити до кімнати. Залишок ночі вона провела у бабусі, оскільки була дуже налякана.

Свідок ОСОБА_15 показав, що він є чоловіком старшої доньки потерпілих ОСОБА_16 . 12.04.2018 року в пізній нічний час доби подзвонила його дружина, яка просила приїхати їм на допомогу. Він одразу ж подзвонив своєму другові, і вони разом за 5 хвилин доїхали на автомобілі до будинку потерпілих. Біля двору потерпілих ОСОБА_16 побачили ОСОБА_10 , який виходив з подвір`я, а надворі щось горіло. При затриманні ОСОБА_10 , той намагався чинити опір, а тому його вимушені були зв`язати, і тримали до приїзду працівників поліції. В приміщенні житлового будинку, коли він у нього зайшов, відчувався різкий запах нафтопродуктів та горілого.

Свідок ОСОБА_17 показав, що 12.04.2018 року йому подзвонив його друг ОСОБА_15 , який просив допомогти та з`їздити до батьків його жінки потерпілих ОСОБА_16 , на що він погодився. На його автомобілі разом з ОСОБА_15 приїхали до подвір`я ОСОБА_16 . Там побачили, як з їх двору виходив ОСОБА_10 , стали його затримувати, але останній намагався втекти та чинити опір. ОСОБА_18 приніс мотузку, і вони зв`язали ОСОБА_10 та утримували того до приїзду працівників поліції.

Свідок ОСОБА_19 показав, що він виїжджав на огляд місця події за викликом потерпілих ОСОБА_16 . Так, 12.04.2018 року він бачив біля подвір`я потерпілих ОСОБА_16 в с. Мар`янівка Каховського району затриманого та зв`язаного ОСОБА_10 , який одразу не заперечував, що він проникнув та перебував у будинку потерпілих, але потім перестав визнавати і став розповідати, що потерпілі його навмисно обмовляють, збили його автомобілем. Перевіряючи версію ОСОБА_10 , ним було оглянуто автомобіль, на якому приїхали свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Жодних слідів та деформації, які б могли підтвердити версію обвинуваченого, виявлено не було.

Зазначені вище показання потерпілих та свідків були перевірені судом і правильно визнані достовірним джерелом доказів, оскільки вони у своїй сукупності підтверджують ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_10 незаконно проник до житла потерпілих та погрожував їм вбивством шляхом підпалу.
Колегія суддів вважає, що підстав ставити під сумнів правдивість показаній потерпілих та свідків у суду не було, оскільки вони є послідовними та узгоджуються між собою та іншими доказами щодо обставин події, а саме:

- даними протоколу огляду місця події від 12.04.2018 року та фототаблицею до нього про те, що подвір`я потерпілих ОСОБА_16 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , має високу огорожу (приблизно 110 см) і вхід до нього здійснюється через металеву хвіртку. Вхід до житлового будинку здійснюється через дерев`яні одностворчаті двері. При проведенні даної слідчої дії встановлено, що в приміщенні житлового будинку присутній різкий запах нафтопродуктів; в приміщенні житлової кімнати будинку виявлено та вилучено речі: махрове покривало та чоловічу футболку синього кольору з написом «Спорт», які мають різкий запах нафтопродуктів, а також пластикову пляшку з написом «Солвент Майстер колор» з залишками рідини;
- протоколом огляду від 12.04.2018 року та фототаблицею до нього, в яких зафіксовано, що на території, розташованої біля подвір`я АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 добровільно видав речі, які знаходилися в його чорній сумці, а саме: пластикову пляшку обсягом 445 грам з написом «Солвент Майстер колор». Розчинник органічний, пару будівельних перчаток та касовий чек, згідно якому 11.04.2018 року о 17.53.17 було придбано розчинник «Солвент Майцстер колор». Виявлені речі були вилучені з місця огляду та поміщені до сейф-пакету;
- висновком судової фізико-хімічної експертизи №900-НР від 18.07.2018 року про те, що надана на експертне дослідження прозора безбарвна рідина із запахом органічного розчинника, яка знаходиться в пластиковій пляшці, обсягом 0,445мл, з написом «Сальвент» розчинник органічний «Майстер колор», яка була вилучена 12.04.2018 року в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , містить ацетон та толуол. Вага рідини на момент проведення експертизи становить 8,614 г.
Дані протоколів огляду місця події, висновок судової фізико-хімічної експертизи узгоджуються з показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_10 незаконно проник до житла потерпілих та погрожував їм вбивством шляхом підпалу, якими спростовуються твердження ОСОБА_10 про його непричетність до інкримінованих злочинів.
Та обставина, що потерпіла ОСОБА_7 є наймачем (орендарем) будинку, підтверджується договором найму житлового приміщення від 20.01.2004 року, відповідно до якого ОСОБА_7 є наймачем на постійній основі житлового приміщення будинку АДРЕСА_3 ; згідно технічного паспорту на домоволодіння, житлове приміщення АДРЕСА_3 складається з двох житлових кімнат та кухні.
Під час проведення слідчого експерименту від 10.10.2018 року за участю ОСОБА_10 , він підтвердив той факт, 12.04.2018 року у нічний час перебування біля будинку АДРЕСА_3 .
Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин учинення ОСОБА_10 злочинів, а тому у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності викривають обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих злочинів, які обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_10 та його показанням про те, що його збив якийсь легковий автомобіль, від чого він утратив свідомість, а коли прийшов до тями, то відчув, що його зв`язали та одягають на руки якісь перчатки, і обґрунтовано не прийняв їх уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , з яких випливає, що ОСОБА_10 незаконно проник до житла потерпілих та погрожував їм вбивством шляхом підпалу. При виходіз будинку потерпілих ОСОБА_10 намагався чинити опір під час його затримання, а тому його версія про те, що він був збитий машиною, жодними доказами не підтверджена.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілі та свідки могли обмовити ОСОБА_10 у вчиненні злочинів через їх зацікавленість, а також про можливу фальсифікацію доказів органом досудового розслідування, в матеріалах провадження немає.

Аналіз наведених вище доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_10 у нічний час, коли потерпілі спали, незаконно проник до їхнього житла, розбризкав на них легкозаймисту речовиною, і, тримаючи в руках запальничку та пластикову пляшку з залишками цієї речовини, погрожував потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 вбивством шляхом підпалу, чим змусив зазначених потерпілих реально побоюватися за своє життя.
Отже, усі обставини кримінального провадження судом досліджені всебічно, повно, об`єктивно, зібраним доказам у їх сукупності дана належна оцінка, на підставі яких, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_10 винним у вчиненні злочинів, за які він засуджений, та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України.

Тому, викладені в апеляційній скарзі захисника доводи про незаконність та необґрунтованість вироку щодо ОСОБА_10 ,слід визнати такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та наведеним доказам.

Що ж до доводів сторони захисту про порушення судом вимог ст.ст.337, 370, 374, 477 КПК України, то їх слід визнати безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, обвинувального акта, ОСОБА_10 висунуто обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України. Суд першої інстанції провів судовий розгляд в межах висунутого ОСОБА_10 обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

У формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено, що ОСОБА_10 незаконно проник до житла ОСОБА_7 , чим порушив її право на недоторканість житла, де погрожував потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 вбивством шляхом підпалу, чим змусив їх реально побоюватися за своє життя.
Судом було встановлено, що наймачем (орендарем) будинку, до якого проник ОСОБА_10 , є ОСОБА_7 на підставі договору найму житлового приміщення від 20.01.2004 року,а тому вказівка суду у формулюванні обвинувачення про те, що вона є власником будинку, ніяким чином не впливає на правову кваліфікацію дій особи та не погіршує становище обвинуваченого, і не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Тому доводи захисника про відсутність доказів права власності у ОСОБА_7 на будинок, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до наявного в матеріалах провадження договору найму житла, його укладено 20.01.2004 року між ОСОБА_22 , яка є власницею будинку АДРЕСА_3 , та ОСОБА_7 на постійний строк.

(т.1 а.п.25-30)

Отже, у ОСОБА_7 , як наймача (орендаря) будинку підтверджено право користування вказаним будинком, що є одним із видів права власності.

Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).

Згідно із ч.2 ст.233 КПК України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено такої обов`язкової ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність його особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст. ст.317, 395 ЦК України).

Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст.162 КК України.

Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст.233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та не оспорюється стороною захисту, обвинуваченому ОСОБА_10 було достовірно відомо, що в будинку АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_7 із сім`єю, з якою обвинувачений перебуває в неприязних відносинах, а тому його незаконні дії відносно житла потерпілої були усвідомленими.

Проникнення на його територію та житла в пізній час без дозволу володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканності іншого володіння особи, яке тягне настання відповідальності за ч.1 ст.162 КК України.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Така правова позиція щодо законності та обґрунтованості кваліфікації дій особи обвинуваченої за ст.162 КК України, викладена в постанові Верховного Суду України №5-299кз15 від 24 березня 2016 року.

З огляду на викладене вище, доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не є власницею будинку (житла), в незаконному проникненні до якого визнано винним ОСОБА_10 , суперечать вимогам закону.

Не приймаються до уваги доводи сторони захисту про те, що судом викладено обвинувачення, яке не пред`являлось ОСОБА_10 органами досудового розслідування за ч.1 ст.129 КК України, та про порушення вимог ст.477 КПК України.

Так, відповідно до обвинувального акту, кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч.1 ст.129 КК України було здійснено за трьома епізодами відносно трьох потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 .

Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, злочин, передбачений ч.1 ст.129 КК України, обвинуваченим ОСОБА_10 було вчинено в один час та в одному місці, його дії охоплювались єдиним умислом та метою на погрозу вбивством усім потерпілих одночасно, а тому судом першої інстанції обґрунтовано було об`єднано три однорідні епізоди злочинної діяльності в один, оскільки вони не утворюють повторність дії обвинуваченого та охоплюються ч.1 ст.129 КК України і не потребують кваліфікації за іншою нормою закону України про кримінальну відповідальність.

Тому доводи захисника про те, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого ОСОБА_10 обвинувачення за ч.1 ст. 129 КК України, позбавлені підстав.

Згідно із ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого. При цьому чинним кримінальним процесуальним законом не вказано конкретних вимог до форми заяви потерпілого (усної або письмової). Заявою про вчинення злочину у кримінальному провадженні є повідомлення потерпілого про вчинення злочину відносно нього.

Як убачається з матеріалів справи, потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомили правоохоронні органи, що 12.04.2018 року мешканець с. Мар`янівка на ім`я ОСОБА_10 незаконно проник до їхнього будинку, розлив невідому речовину та погрожував підпалити її. Одночасно вказано, що ОСОБА_10 погрожував потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 вбивством шляхом підпалу, що також випливає з протоколу прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 12.04.2018 року. (т.1 а.п.1-3, т.2 а.п.97)

Враховуючи те, що відомості до ЄРДР за ч.1 ст.129 та ч.1 ст.162 КК України внесено в одному кримінальному провадженні №0000692 за повідомленням потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про вчинення ОСОБА_10 двох різних злочинів, які передували один одному, це не свідчить про те, що досудове розслідування було розпочато за відсутності заяви-повідомлення потерпілих про вчинення злочину.

Відсутність саме письмових заяв потерпілих про вчинення злочинів, на що вказує апелянт, не свідчить про те, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення відповідно до вимог ст.477 КПК України було розпочато не на підставі заяв - повідомлень потерпілих про вчинення злочинів.

Порядок внесення відомостей про вчинений злочин до ЄРДР, відповідно до якого вказано, що відповідно до матеріалів правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, встановлено, що ОСОБА_10 погрожував вбивством ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 і це не спростовують факт того, що саме за заявами - повідомленнями потерпілих було розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст.337, 370, 374, 477 КПК України у вказаному кримінальному провадженні.

Іншими доводами про незаконність та необґрунтованість вироку щодо ОСОБА_10 апеляційна скарга захисника невмотивована.

Покарання ОСОБА_10 судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості, яке є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на це, підстави для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376 ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3