ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/86/19Головуючий по 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа № 702/23/18 Категорія: ч.2 ст.125 КК України Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого в режимі відеоконференції з Монастирищенським районним судом ОСОБА_7
представника потерпілоїОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000280 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого, останній раз:
14.12.2009 Христинівським районним судом Черкаської області за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.08.2011 на підставі ст. 81 КК України, звільнено умовно-достроково від відбування покарання на 10 місяців 25 днів,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 236,7 грн. витрат на лікування за період перебування в хірургічному відділенні Монастирищенської ЦРЛ з 26.08.2017 по 28.08.2017. В задоволенні решти позовних вимог в загальній сумі 124692,78 грн. відмовлено повністю,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22.11.2018 ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 26.08.2017 близько 16 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного спяніння, на земельній ділянці біля домоволодіння по АДРЕСА_1 під час суперечки з ОСОБА_9 , яка виникла між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс один удар правою рукою в область шиї та голови останньої, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді забою шийно-потиличної ділянки, струсу головного мозку, які згідно висновку експерта Уманського МРВ КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» №05-7-01/863 від 05.10.2017 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій просила вирок скасувати та постановити новий, яким призначити покарання ОСОБА_7 у вигляді обмеження волі на строк до двох років та задовольнити в повному обсязі заявлений нею цивільний позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто м`яким, не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого. Суд не врахував інформації, наведеної в досудовій доповіді. Вважає, що суд безпідставно врахував, як пом`якшуючу покарання обставину активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений вину у вчиненні злочину та цивільний позов не визнав, фактично заперечував нанесення потерпілій удару.
Вважає, що цивільний позов заявлений нею підлягає до повного задоволення, оскільки суд прийшов до помилкового висновку про відсутність причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями, що наніс обвинувачений та хворобою з приводу якої вона потім проходила лікування в неврологічному відділенні Монастирищенської ЦРЛ.

Заслухавши доповідь судді, думку представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілої, просив її задовольнити; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої в частині призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, а в частині вирішення цивільного позову потерпілої поклалась на розсуд суду; думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, та правильності кваліфікації його дій ніким з учасників судового провадження не оспорюється, тому колегією суддів не перевіряється.

Доводи потерпілої ОСОБА_9 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції занадто м`якого покарання та необхідності призначення йому покарання у виді обмеження волі колегія суддів вважає необгрунтованими.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, є учасником АТО, раніше судимий, дані досудової доповіді, пом`якшуючої покарання обставини активне сприяння розкриттю злочину, обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 125 КК України у виді 240 годин громадських робіт.
На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої щодо призначення обвинуваченому більш сурового покарання.

Доводи потерпілої ОСОБА_9 про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 даних про його особу, того, що він раніше судимий, злочин вчинив в стані алкогольного сп`яніння, дані досудової доповіді, на думку колегії суддів не є підставами для скасування вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22.11.2018 та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, оскільки вказані обставини судом першої інстанції були в повній мірі враховані при призначенні покарання, а покарання ОСОБА_7 у виді 240 годин громадських робіт є необхідним та достатнім для досягнення мети покарання.

Вимоги потерпілої ОСОБА_9 щодо скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову та постановлення нового вироку в цій частині, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи в його задоволенні, допустив порушення вимог процесуального законодавства, є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.
Так, згідно ст. 129 КПК України, виносячи вирок, районний суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ст. 129 КПК України та п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1989р. № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна»(зі змінами) в мотивувальній частині вироку суд на основі всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи має навести мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого, цивільного відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, з кого саме вони стягуються, на чию користь та в якому порядку проводити стягнення, зарахувати суми, добровільно передані цивільному позивачеві, вказати матеріальний закон на підставі якого вирішено цивільний позов, давши при цьому належну оцінку зазначеним обставинам.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на її користь 124929,48 грн. з яких: 20 607,13 грн. відшкодування матеріальної шкоди на лікування; 4322,35 грн. компенсація процесуальних витрат; 100 000 грн. моральна шкода.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що він підлягає до часткового задоволення, та ухвалив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої витрати на лікування в сумі 236,70 грн., в задоволенні решти позовних вимог в загальній сумі 124692,78 грн. відмовив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , районний суд у вироку не навів належного обгрунтування такого рішення та не вказав норми матеріального закону на підставі якого він прийняв вказане рішення.

Судом першої інстанції належним чином не було враховано те, що потерпілій ОСОБА_9 саме діями обвинуваченого ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що знайшло своє обґрунтоване підтвердження в ході судового розгляду.. На підтвердження цивільного позову потерпілою були надані медичні документи з закладу охорони здоров`я про призначення відповідного лікування (виписний епікриз, медична картка з діазнозом та призначенням лікарів та ін) та товарні чеки на придбання ліків, яким суд першої інстанції не надав відповідної оцінки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив та не з`ясував наявність причинного зв`язку між заподіяними потерпілій тілесними ушкодженнями та їх наслідком у вигляді захворювань потерпілої, на підтвердження яких потерпіла надала суду відповідні документи. Тому прийшов до передчасного висновку про стягнення з обвинуваченого лише матеріальної шкоди в сумі 236,70 грн., та про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди .

З урахуванням викладеного, недотримання судом першої інстанції вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 є суттєвим порушенням процесуального закону, а отже - безумовною підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 , з наступним направленням справи до цього ж районного суду на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства під час якого слід вирішити вказаний цивільний позов відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням доводів, викладених в апеляційній скарзі потерпілої.

У решті - вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, п. 6 ч. 1 ст. 407, ч. 1 ст. 412 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року відносно ОСОБА_7 - скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , а провадження в цій частині направити до цього ж суду на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті - вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції вступає в законну силу з моменту її проголошення є остаточна і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді