КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

17 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 року,

за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,

представника колонії ОСОБА_7

та засудженого ОСОБА_5 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)»,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що з матеріалів особової справи вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» з 18.02.2016 року, проте працевлаштований лише з серпня 2018 року, характеризується посередньо, має 4 стягнення, які погашені в установленому законом порядку та 3 заохочення. У грудні 2017 року ОСОБА_8 було відмовлено в переведенні до соціальної реабілітації через те, що він не став на шлях виправлення, а у березні 2019 року йому було відмовлено у заміні не відбутої частини покарання більш м`яким.

Крім того, як зазначено в ухвалі суду, суд відхилив посилання засудженого ОСОБА_5 на його позитивну характеристику за місцем відбування покарання та відсутність стягнень, тому що зазначені обставини спростовуються матеріалами особової справи, та погодився з доводами прокурора та представника БВК№119, що станом на січень 2020 року засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 року та звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

Як зазначає апелянт, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.01.2020 є незаконним, оскільки суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що він не став на шлях виправлення, через те, що йому було відмовлено в переведенні до соціальної реабілітації, проте, як вказує апелянт, на час настання цієї пільги у нього не було жодного заохочення, що в свою чергу пояснюється тим, що він в цей час в колонії № 119 перебував тільки декілька місяців, у зв`язку з чим, заохочення були видані тим засудженим, в яких найближчим часом наставала ця пільга.

Щодо заміни не відбутої частини, більш м`якою, то як вказує апелянт, у нього не вистачило 1 заохочення, і тодішній майстер, пообіцяв йому його надати, але звільнився, та не виконав цієї обіцянки.

Також, апелянт просить звернути увагу на те, що на сьогоднішній день у нього 5 заохочень і жодного дисциплінарного стягнення, крім того, зазначає про те, що на промисловій зоні БВК № 119, а саме на СТО, він почав працювати з жовтня 2016 року (тобто з того року, коли там з`явився), і працював до лютого 2017 року, після чого промислову зону роз нарядили, і всіх працівників відсторонили від роботи, і лише в липні 2018 року, зі зміною керівництва БВК №119, вона знов запрацювала, і з нею почав працювати і він, і з тих пір працює там без перерви, не враховуючи того часу, що майже рік, він не міг влаштуватись на роботу, через відсутність вільних місць.

Як вважає апелянт він став на шлях виправлення, і довів це своєю сумлінною поведінкою, і своєю старанною працею.

Просить апелянт суд апеляційної інстанції звернути увагу і на те, що перше стягнення йому було винесене більше 2 років тому, при цьому він за нього навіть не розписувався у зв`язку з чим вважає його не законним, а останнє стягнення він отримав у 2016 році, за те, що через страшенний зубний біль, не вийшов на перевірку, при цьому, попередивши про це інших засуджених, які довели це до відома чергового помічника начальника колонії, проте, він все одно написав про це рапорт.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення прокурора та представника установи відбування покарання, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення скарги та просили залишити ухвалу суду без змін; вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 , колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 року, відповідно до якої суд відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року, з огляду на таке.
Як прямо передбачено ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до вимог вказаної вище норми закону, умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, призначеного за вироком суду, є правом, а не обов`язком суду, який розглянув відповідне клопотання, в даному випадку клопотання засудженого ОСОБА_5 .
Відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року, суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму рішенні на те, що засуджений не заслуговує на умовно-дострокове звільнення, оскільки, будучи судимим за вчинення насильницького корисливого злочину, під час відбування покарання в ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» з 18.02.2016 року, був працевлаштований лише з серпня 2018 року, характеризується посередньо, має 4 стягнення, які погашені у встановленому законом порядку та 3 заохочення, а також, у грудні 2017 року йому відмовлено в переведенні до соціальної реабілітації через те, що не став на шлях виправлення, та у березні 2019 року ОСОБА_5 відмовлено у заміні не відбутої частини покарання більш м`яким.
Зокрема, судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання засудженого ОСОБА_5 щодо його позитивної характеристики за місцем відбування покарання, відсутності стягнень та доводи останнього про його працевлаштування в колонії на початку строку відбування покарання, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження відповідно до матеріалів провадження.

У зв`язку з цим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги засудженого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги усіх фактів, що свідчили про його виправлення та каяття у скоєному злочині.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необхідним ухвалити рішення, яким вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 рокущодо ОСОБА_5 без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2020 року, відповідно до якої суд відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1975/2020

Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1