Провадження № 1-кп/752/1710/20
УХВАЛА
підготовчого судового засідання

07 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Голосіївського районного суду м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000135, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з освітою середньою, не одруженого, не працюючого, місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.2 ст. 15 п.10 ч.2 ст. 115 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ;

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В :
До Голосіївського районного суду м. Києва передано обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 15 п.10 ч.2 ст. 115 КК України.

Прокурор відмітив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК і кримінальне провадження слід призначити до судового розгляду. Крім того, просив продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою. Відмітив, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, а в разі перебування на волі може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документів, які мають значення для встановлення обставин, також існує ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу та загрожувати її життю, перешкоджати провадженню іншим чином.

Захисники не заперечували щодо призначення провадження до судового розгляду. Більше того, захисник ОСОБА_9 відмітив, що слід відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, оскільки вручення зазначеного клопотання було проведено з порушення строків визначених процесуальним законодавством.

Обвинувачений підтримав захисників та, після роз`яснення судом, відмітив можливість розгляду провадження щодо нього судом колегіально, а не судом присяжних.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку, що обвинувальний акт слід повернути прокурору.

Так, відповідно до п. 13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу. Разом з цим ч.1 ст.337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень п. 5, ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно містити посилання на обставини, які у відповідності до ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, це, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52).

Однак, як вважає колегія суддів, обвинуваченому пред`явлено неконкретне обвинувачення, зокрема, при відмічені правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, містяться суттєві неточності, які по суті не відповідають змісту формулювання обвинувачення, що по суті є перешкодою для призначення провадження до судового розгляду.

Так, дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.2 ст.15 п.10 ч.2 ст. 115 КК України, - закінчений замах на умисне вбивство, поєднане із зґвалтуванням, не доведене до кінця з причин, що не залежали від волі особи.

Згідно формулювання обвинувачення, 07.01.2020 року приблизно о 00.20 год. у ОСОБА_7 , який перебував біля будинку № 115 про проспекту Лобановського в м. Києві, виник умисел на зґвалтування раніше йому незнайомої ОСОБА_10 та подальшого позбавлення її життя.

ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 зі спини, схопив руками за шию та наніс множинні удари в область спини, після чого відтягнув її до стіни будинку та наказав знімати одяг. ОСОБА_10 почала тікати. ОСОБА_7 наздогнав її та знову почав наносити удари ножем в область спини, однак ОСОБА_10 зуміла втекти за ріг будинку. Як наслідок, потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Тобто, як видно з формулювання обвинувачення, по суті мав місце замах на вчинення зґвалтування, однак зазначені дії взагалі не отримали ніякої правової кваліфікації. Більше того, відсутність кваліфікації за зґвалтування (замах), ставить під сумнів взагалі можливість кваліфікації дій особи, як замах на вбивство, поєднане з зґвалтуванням.

Про необхідність, за наявності для того підстав, кваліфікації дій особи за сукупністю злочинів в разі зґвалтування або замаху на зґвалтування і при цьому заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, як в даному випадку, або вбивства (замаху на вбивство), зазначено у Постанові Пленуму Верховного суду № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи».

Не конкретизуючи обвинувачення, та не деталізуючи умисел обвинуваченого, тобто суб`єктивну сторону злочинів, не зазначаючи детальні мотиви, орган досудового розслідування по суті поклав цей обов`язок на суд, при цьому порушивши право на захист обвинуваченого, який повинен чітко знати від якого об`єму обвинувачення захищатися.

Більше того, зважаючи на існування обставин того, що у формулюванні обвинувачення зазначено що у ОСОБА_7 був умисел на зґвалтування ОСОБА_10 та подальшого позбавлення її життя, не відображено, чи було реалізовано умисел обвинуваченого на зґвалтування, якщо ні, то чому. Слід також відмітити, що згідно диспозиції статті 152 КК України, зґвалтування передбачає можливість вчинення ряду дій сексуального характеру, проте, які саме дії мав намір вчинити обвинувачений по відношенню до потерпілої, також не зазначено.

Такі недоліки обвинувального акта виключають можливість прийняття матеріалів кримінального провадження до судового розгляду, і повинні бути усунуті в порядку, визначеному ст. 314 КПК України, тобто обвинувальний акт слід повернути прокурору.

Що стосується клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого під вартою, то колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що з урахуванням серйозності висунутого проти ОСОБА_7 обвинувачення, що свідчить про його суспільну небезпеку, як особи та тяжкість покарання, що загрожує у разі доведеності його винуватості у вчиненні злочинів, дає колегії суддів достатньо підстав з певною вірогідністю стверджувати, що ОСОБА_11 може переховуватися від суду, чинити тиск на потерпілу та свідків, чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню,

Враховуючи викладене, колегія вважає за необхідне обраний обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишити без змін та продовжити до 04.09.2020 року, включно.

Керуючись ст. 314-315 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :
Обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.2 ст. 15 п.10 ч.2 ст. 115 КК України, повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №1.

Обраний ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишити без змін та продовжити до 04.09.2020 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3