Справа № 742/2200/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/107/20
Категорія - ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №000756 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, розлучений, освіта середня, не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз 23.10.2018 року Прилуцьким міськрайонним судом за ч.1 ст.263, ст.75 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

засуджений за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду від 23.10.2018 року та остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_8 у строк покарання час його тримання під вартою з 19 червня 2019 року до 24 липня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 09 жовтня 2019 року до набрання вироком законної сили.

Вироком місцевого суду встановлено, що 06 травня 2019 року, близько 08 години, ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, перебуваючи на території старого міського кладовища, яке розташоване між вул. Котляревського та вул. Гімназична у м. Прилуки, побачивши ОСОБА_10 , яка проходила територією кладовища, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, повторно, відкрито, без застосування насильства, шляхом ривка, вихопив із рук потерпілої спортивну сумку, в якій знаходились грошові кошти в сумі 300 грн. та її особисті документи. Після цього обвинувачений з місця злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 300 грн.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження щодо його підзахисного. В обґрунтування скарги зазначив, що прокурором поза розумним сумнівом не доведена вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Вказав, що у судовому засіданні ОСОБА_8 заперечив свою причетність до вчинення інкримінованого злочину, а участь у слідчому експерименті він брав під психологічним тиском працівників поліції. При цьому, про обставини злочину він нічого не повідомляв, а лише за вказівкою поліцейських показував руками напрямки. З протоколом слідчого експерименту обвинувачений не знайомився та не підписував. Апелянт зазначив, що заяву до поліції ОСОБА_10 подала лише через три тижні після вчинення щодо неї злочину. Крім того, у судовому засіданні потерпіла не змогла впевнено сказати, що на неї напав саме обвинувачений. Вказав на суперечливість та неузгодженість з іншими доказами показань свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . До того ж, при допиті даних осіб судом було порушено вимоги ст.352 КПК України, а саме: прокурором під час їх прямого допиту використовувалися навідні питання. Також вказав на порушення судом принципу безперервності судового засідання під час допиту свідка ОСОБА_11 . Послався на недопустимість протоколу впізнання особи за фотознімками, через порушення органом досудового розслідування вимог ст.228 КПК України. Також вказав на занадто суворе покарання, призначене ОСОБА_8 , яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнав, категорично заперечив свою причетність до вчинення грабежу ОСОБА_10 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитана у судовому засіданні місцевого суду потерпіла ОСОБА_10 показала, що 06 травня 2019 року, близько 08.00 год., вона проходила територією міського кладовища, яке розташоване між вул. Котляревського та Гімназичною в м. Прилуки. Їй назустріч йшов невідомий чоловік. Порівнявшись з нею, останній вирвав з її рук сумку, в якій було 300 грн. та особисті документи, й одразу побіг у напрямку автостанції. Підтвердила, що ОСОБА_8 має достатньо схожих рис з невідомим їй чоловіком, який заволодів її майном, зокрема, за зростом, статурою, загальними рисами обличчя.

В судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 показав, що він був безпосереднім очевидцем кримінального правопорушення, так як перебував на незначній відстані від місця скоєння злочину. Підтвердив, що під час проведення слідчих дій він упізнав ОСОБА_8 за фотознімками, деталізувавши характерні особливості його зовнішнього вигляду.

Свідок ОСОБА_11 у місцевому суді показав, що він був присутнім в якості понятого під час пред`явлення свідку ОСОБА_12 фотознімків для упізнання. Свідок детально описав перебіг вказаної слідчої дії, підтвердив вільний вибір свідком ОСОБА_12 фотокартки з зображенням обвинуваченого у справі, пояснивши його мотиви вибору.

Окрім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- заявою ОСОБА_10 від 27.05.2019 року, зареєстрованою в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення за №5256, з якої слідує, що 06 травня 2019 року невідомий чоловік напав на неї біля стадіону «Спутник» у м. Прилуки та відкрито викрав належне їй майно (а.к.п.60);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.05.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_12 за сукупністю ознак обличчя та формою голови впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 , який вирвав у жінки сумку біля стадіону «Юність» (а.к.п.61-63);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 12.06.2019 року за участі підозрюваного, згідно якого ОСОБА_8 у присутності понятих підтвердив час, місце та спосіб викрадення ним майна у потерпілої по справі, а також його подальші дії після вчинення злочину. Факт надання згоди обвинуваченим на проведення слідчого експерименту без участі захисника підтверджується його відповідною заявою (а.к.п.64-67).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, з чим погоджується і колегія суддів.

Твердження сторони захисту, що працівники поліції здійснювали на ОСОБА_8 психологічний тиск, є безпідставним.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений не вносив і не висловлював відповідних скарг, і жодним чином не вказував про порушення його процесуальних прав працівниками поліції під час досудового розслідування, що, у разі дійсного порушення або утиснення його прав, був не позбавлений можливості зробити.

Посилання апелянта на недопустимість доказу протоколу проведення слідчого експерименту, оскільки під час проведення даної слідчої дії обвинувачений виконував вказівки працівників поліції та про обставини злочину він нічого не повідомляв, є неспроможними.

Зокрема, судом було досліджено протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , з якого вбачається, що він проводився в присутності понятих. При цьому підозрюваний послідовно показав та розказав обставини скоєння грабежу потерпілої ОСОБА_10 , що мав місце 06 травня 2019 року. Ніякого примусу до нього не застосовувалось, він поводив себе адекватно та природньо, зазначав специфічні деталі своїх дій.

Слідчий експеримент проводився з метою уточнення показань ОСОБА_8 на місці вчинення злочину, із залученням двох понятих, з дотриманням вимог ст.223 КПК України, а протокол слідчої дії відповідає вимогам ст.104 КПК України і в ньому зафіксовано умови та результати слідчого експерименту.

При проведенні слідчої дії підозрюваному ОСОБА_8 були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені ст.42 КПК України, що підтверджується його особистим підписом.

Крім того, протокол проведення слідчого експерименту не містить жодних зауважень учасників про застосування будь-якого тиску до ОСОБА_8 з боку працівників поліції.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_10 звернулась із заявою до правоохоронних органів лише через три тижні після вчинення щодо неї злочину, не заслуговує на увагу, так як чинний КПК України не обмежує конкретним строком право потерпілого на звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Твердження апелянта, що у судовому засіданні місцевого суду потерпіла не змогла впевнено сказати, що її майно відкрито викрав саме ОСОБА_8 , є непереконливими і, на думку колегії суддів, є намаганням витлумачити показання ОСОБА_13 на користь обвинуваченого.

Як зазначалось вище, потерпіла ОСОБА_10 у місцевому суді надала детальні показання щодо часу, місця та способу відкритого викрадення належного їй майна, підтвердивши, що особа, яка здійснила грабіж, за рядом зовнішніх ознак досить схожа на обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на суперечливість та неузгодженість з іншими доказами показань свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не заслуговує на увагу, так як останні під час судового розгляду були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Вказані свідки були приведені до присяги, а їх показання є логічними, послідовними, вони узгоджуються між собою, а також з вищенаведеними матеріалами справи. Крім того, ані потерпіла, ані свідки не мали підстав для обмови ОСОБА_8 .

У той же час, стороною захисту не було надано жодних доказів, які б спростовували свідчення вказаних осіб і доводили невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Доводи сторони захисту з приводу недопустимості протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.05.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_12 за сукупністю ознак обличчя та формою голови впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки проведення даної слідчої дії відбулося із додержанням вимог ст.ст.228, 231 КПК України.

Отже, доводи апелянта про недопустимість доказів сторони обвинувачення є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам їх зібрання та закріплення, оскільки доказів, які б свідчили про непричетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, стороною захисту надано не було.

Така позиція обвинуваченого ОСОБА_8 лише свідчить про намагання ним уникнути відповідальності за скоєне, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту у цій частині.

Посилання захисника на занадто суворе покарання, призначене ОСОБА_8 , яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення; ставлення обвинуваченого до скоєного, дані про його особу, який негативно характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово судимий, злочин вчинив у період іспитового строку, перебуває на обліку у лікаря-нарколога; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті КК України, яка йому інкримінується, з урахуванням вимог ст.71 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи, що ОСОБА_8 вчинив новий умисний злочин у період іспитового строку, що свідчить про свідоме ігнорування загальноприйнятих соціальних норм і вказує на сталу тенденцію вчинення ним корисливих злочинів в якості джерела доходу, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного йому покарання.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4