Справа № 344/3522/20
Провадження № 11-сс/4808/100/20
Категорія ст. 173 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

апелянта ОСОБА_8 ,

представника апелянта ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську матеріали за апеляційною скаргою (далі АС) ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003936 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2020 року задовольнено клопотання слідчого, яке погоджено з прокурором та накладено арешт на квартиру, що за адресою АДРЕСА_1 , в частині щодо користування та розпорядження, яка згідно реєстру речових прав належить ОСОБА_8 .

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчим доведено наявність достатніх підстав для накладення арешту на квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_8 , з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки, незастосування накладення арешту, може призвести до наслідків, визначених ч. 11 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), зокрема, таких як його зникнення, втрати або пошкодження майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_8 подала АС, в якій покликається на її незаконність, необґрунтованість, оскільки дана ухвала винесена без достатніх на це підстав та з суттєвими порушеннями норм КПК, а тому підлягає скасуванню.

Просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

До початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_11 подала письмові поясненя (заперечення) на АС, відповідно до яких вважає ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2020 року законною і обгрунтованою. Вважає, що підставою для накладення арешту на майно та заборони користуватись та розпоряджатись ним є те, що ОСОБА_8 незаконно заволоділа нерухомим майном. Крім того, в квартирі на законних підставах зареєстровані ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та малолітня особа ОСОБА_13 , що підтверджується довідковою з єдиного демографічного реєстру та довідкою про реєстрацію місця проживання управлінння реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради. Дана квартира не є єдиним місцем проживання ОСОБА_8 , її належить на праві власності житловий будинок.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які просять скасувати ухвалу слідчого судді та задовольнити їх апеляційні вимоги; пояснення прокурора, який заперечив доводи поданої АС; пояснення потерпілої ОСОБА_11 та її представника, які просять ухвалу слідчого судді залишити без змін; перевіривши матеріали за клопотанням слідчого, які надійшли з Івано-Франківського міського суду та додані матеріали; обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст.395 КПК, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що апелянт в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймав, тому строк на апеляційне оскарження слід поновити.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону при постановленні даної ухвали слідчий суддя не дотримався в повній мірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з наданих матеріалів судового провадження та ухвали слідчого судді місцевого суду, СВ Івано-Франківського відділу поліції ВПГУ НП в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0003936 від 22.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК за фактами шахрайства.

Як вбачається з матеріалів провадження, що впродовж 2015-2019 років посадовими особами ПАТ «Дельта Банк», державними реєстраторами, нотаріусом та громадянином ОСОБА_14 здійснені дії щодо заволодіння нерухомим майном, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа: 71,7 кв.м., житлова площа: 42,5 кв.м.

За адресою квартири АДРЕСА_1 станом на сьогодні зареєстровані: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітня особа ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Заволодіння майном, розпочато у 2015 році, коли ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_11 та Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність та виселення з квартири їх мешканців.

Окрім цього, посадові особи банку володіли інформацією про зареєстрованих на момент продажу на торгах квартири громадян та малолітньої особи, а також про існуючі заборони на відчуження зазначеного майна, що підтверджується інформацією з інтернет-ресурсу електронного майданчику ProZorrohttps://prozorro.sale/auction/UA-EA-2019-08-21-000198-b, номер лоту GL22N210894. В оголошенні з продажу квартри зазначено: «Згідно довідки від 12 лютого 2019р. є зареєстровані особи, в т.ч. неповнолітня (2012 року народження). На нерухоме майно накладено арешт, банком вживаються дії щодо його зняття.» Продаж квартири (лота) відбувся 12.09.2019 року з порушенням порядку проведення аукціону в електронній формі, що відбувся з реалізації активів ПАТ «Дельта банк" вищевказаної квартири.

Постановою від 02 грудня 2019 року визнано речовим доказом дану квартиру (а.с.22) .

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене у клопотанні майно може мати відношення до даного кримінального провадження, оскільки могло бути набутим у власність третіми особами внаслідок кримінального правопорушення, тому вірно наклав арешт на зазначене вище майно.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК , наклав арешт на вказане у клопотанні майно, яке є речовим доказом в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК. Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК , майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Разом з тим, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість ухвали слідчого судді в частині накладення заборони у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , оскільки така заборона може бути застосована лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна. Таких даних оскаржуване судове рішення та клопотання слідчого не містять.

Накладення арешту на нерухоме та рухоме майно не є припиненням права власності на них або позбавленням таких прав і жодним чином не обмежує реалізацію ОСОБА_8 правомочностей щодо володіння та користування цим майном, окрім права розпоряджатися ним. Такий захід є лише тимчасовим обмеженням права власності, яке полягає у тимчасовій забороні відчужувати майно, що за своєю сутністю є найменш обтяжливим способом арешту та не призведе до порушення конституційних прав особи, яка ним володіє. Отже, таке обмеження є розумним і співмірним з огляду на завдання кримінального провадження.

З урахуванням досліджених обставин, в цьому кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи. Відповідно до ст. 2 КПК, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про часткову необ`єктивність судового розгляду, та наявність певних порушень вимог КПК , з урахуванням положень ч. 2 ст. 404 КПК , ухвала слідчого судді підлягає скасуванню в частині заборони користування квартирою АДРЕСА_1 , з мотивів викладених апеляційним судом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170, 172, 173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Поновити строк на апеляційне оскарження ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського від 11 березня 2020 року про накладення арешту на майно скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про арешт майна задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру, що за адресою АДРЕСА_1 , шляхом заборони на відчуження та розпорядження, котра належить ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_15

ОСОБА_5