Провадження № 11-кп/824/97/2020 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0002369 від 24.07.2017 року щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 грудня 2019 року.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Крім того, просить поновити йому пропущений строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, посилаючись на те, що не мав достатнього часу для підготовки апеляційної скарги внаслідок отримання копії ухвали суду І-інстанції через підсистему "Електронний суд" лише 26.10.2019 року.
Вказує, що ухвала суду першої інстанції прийнята в порушення ст.ст.19, 68, 129 Конституції України, вимог ч.1 ст.2, ч.1 ст.9, ч.1 ст.22, ч.3 ст.132, ст.ст.176, 177, 178, 182, 194 КПК України, і як наслідок винесена з грубим порушенням вимог ст.370 КПК України та з цих підстав є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.
Вважає, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 України є необґрунтованою: не підтверджується жодним належним доказом у справі та ґрунтується на припущеннях.
Стверджує, що прокурор хоч і не подавав безпосередньо клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак повинен був довести під час судового розгляду наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Крім того, прокурор не навів жодних належних доказів наявності старих ризиків і появи нових.
Вказує, що в даному конкретному випадку відбувається систематичне необґрунтоване продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою, що є грубим порушенням вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд І-ї інстанції під час вирішення цього процесуального питання незначно перефразовує, однак залишає одні і ті самі формулювання.
З моменту затримання ОСОБА_7 , а саме з 26.06.2017 року, включаючи судовий розгляд, що триває з 21.12.2017 року, жодні належні докази самого факту вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, відсутні, як і обґрунтовані ризики.
Відповідно до практики ЄСПЛ після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого. Натомість, судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою (пункт 60 рішення «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року).
Крім того, КСУ вказав, що ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2011 року «Харченко проти України» вказав на порушення п.3 ст.5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані. Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу. є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 ст.5 Конвенції (п.36 рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»).
Звертає увагу колегії суддів на те, що не дивлячись на ці слушні доводи, які постійно заявляються стороною захисту під час вирішення питання в порядку ст.331 КПК України в суді першої інстанції, місцевий суд щоразу залишає поза увагою.
Крім того, вважає, що під час визначення спочатку слідчими суддями, а потім судом розміру застави у вигляді 2980 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. а останнім часом 2480 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, грубо порушено вимоги ч.1 ст.2, ч.1 ст.9,ч.4, п.2 ч.5 ст.182 КПК України. Зокрема, застава безпідставно визначена судом із застосуванням абзацу другого ч.5 ст.182 КПК України, у розмірі більшому ніж 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Застосування цієї норми можливо лише у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у визначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків.
З урахуванням майнового стану обвинуваченого ОСОБА_7 , який має п`ять дітей, троє з яких є малолітніми та перебувають на його утриманні, а також 2-х внуків, які також потребують його допомоги та піклування, така сума визначеної застави є для ОСОБА_7 непомірною. Крім того, на його квартиру у м. Києві в рамках цього кримінального провадження накладено арешт.
Ці обставини не були враховані судом І-ї інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого в обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечує проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Як вбачається з матеріалів судової справи, захисник ОСОБА_8 дійсно отримав повний текст ухвали суду від 23.10.2019 року через підсистему "Електронний суд" лише 26.10.2019 року. Аналіз цієї обставини вказує на те, що захисник не мав об`єктивної можливості вчасно подати апеляційну скаргу до суду та навести в ній обґрунтовані доводи та мотиви щодо незаконності ухвали, що ним оскаржується.

З огляду на це, з метою дотримання права на захист та забезпечення виконання стороною захисту необхідних процесуальних дій, колегія суддів вважає, що належить поновити адвокату ОСОБА_8 процесуальний строк звернення до суду з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, як такий, що пропущений ним з поважних причин.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, і з якими повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
Під час апеляційного розгляду суд також не встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду та незаконно вплинути на свідків.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень проти власності та за який, в разі визнання його винуватим, може бути засудженим до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його можливість переховуватись від суду та впливати на свідків.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
Водночас, надані захисником ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2016 року, якою ОСОБА_10 , який підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 ч.3 ст.110-2 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності та лист-відповідь Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 26.06.2018 року про відсутність у ОСОБА_7 громадянства вказаної держави, жодним чином не спростовують наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а також подальшу необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .
Твердження захисника ОСОБА_8 про непомірність визначеної судом застави є голослівним та оцінюється колегію суддів як безпідставне, оскільки суд І-ї інстанції досить повно та обґрунтовано навів у судовому рішенні мотиви визначення застави саме у такому розмірі, врахувавши практику ЄСПЛ.
Натомість, надані захисником ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав №171519089 від 24.06.2019 року та ухвала Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2017 року про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_7 в рамках вказаного кримінального провадження, жодним чином не підтверджують тяжкий майновий стан обвинуваченого та його фінансову неспроможність сплатити визначений судом розмір застави, а також не спростовують правомірність обраного судом І-ї інстанції розміру застави.
На думку колегії суддів, наявність на утриманні ОСОБА_7 кількох малолітніх дітей, на що вказує його захисник в апеляційній скарзі, не може надавати підстави для зміни розміру застави, визначеного судом І-ї інстанції.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 грудня 2019 року - без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/44692/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/97/2020 Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскільки складання повного тексту ухвали вимагає значного часу, колегія суддів, відповідно до ст. 376 КПК України, вважає за можливе обмежитись складанням і оголошенням її резолютивної частини.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 грудня 2019 року - без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду буде проголошено об11 годині 00хвилин 13січня2020 року.

Головуючий:

Судді: