Дата документу 25.06.2020 Справа № 335/1895/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/847/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/1895/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.286 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000348, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, працює менеджером по закупівлі товару ФОП ОСОБА_11 , одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити без змін у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, визначених ухвалою суду від 06.03.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати, пов`язані із залученням експертів у кримінальному провадженні на підставі довідки 9-809 від 14.12.2018 року у розмірі 1 430 гривень та на підставі довідки 9-869 від 27.12.2018 року у розмірі 1 144 гривні.

Скасовано арешт автомобіля «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2018 року.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 17 листопада 2018 року, приблизно о 23 годині 55 хвилин, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Лермонтова, в напрямку вул. Гагаріна, зі швидкістю не менше 60 км/год, що перевищує максимальну дозволену у населеному пункті.

В цей же час, в районі опори ЛЕП № 49, зліва направо по ходу руху автомобіля «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , проїзну частину пр. Соборного перетинав пішохід ОСОБА_12 .

Під час руху, в районі опори ЛЕП № 49, водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_12 та маючи, при цьому, технічну можливість уникнути наїзду на нього, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив.

Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких: п. 12.3. - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; п. 12.9 б) - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 цих Правил.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП № 9-869 від 27.12.2018 року, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 4070 від 20.12.2018 року, причиною смерті ОСОБА_12 є поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелета і пошкодженням внутрішніх органів. Поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок у ОСОБА_12 має ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. З огляду на масивність травми, викладений механізм утворення окремих груп ушкоджень, висоту їх розташування, можна зробити висновок про те, що ушкодження у ОСОБА_12 могли утворитися в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненому злочині та кваліфікацію його дій, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Вказує, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не обґрунтував у вироку свого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. Суд, вирішуючи питання про можливість застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, суд фактично послався на ті ж самі мотиви, що і при призначенні покарання, не розмежував мотиви призначення самого покарання і мотиви звільнення від його відбування. Крім того, вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання не достатньою мірою враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, а також його наслідки загибель пішохода ОСОБА_12 , які мають незворотній характер, і внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_7 втратив єдиного сина.

На підставі викладеного, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпілий вважає вирок суду незаконним з огляду на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неповноти судового розгляду та потягло за собою невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та, відповідно, потягло за собою призначення судом покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 . На думку апелянта, висновки суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченою без ізоляції від суспільства не ґрунтуються на об`єктивній оцінці досліджених доказів та особи самого обвинуваченого ОСОБА_8 . Вважає, що суд помилково відніс щире каяття та активне сприяння обвинуваченого ОСОБА_8 розкриттю злочину до обставин, що пом`якшують його покарання, а також безпідставно зазначив у вироку про відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 . Вказує на те, що ОСОБА_8 намагався у будь-який спосіб уникнути справедливого покарання за вчинення тяжкого злочину, оскільки неодноразово та свідомо повідомляв органам досудового та судового слідства відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, про обставини, за яких сам ОСОБА_8 отримав право на керування зазначеним транспортним засобом; про свій спосіб життя та праці, тощо, які не відповідають дійсності, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого. Також зазначає, що обвинувачений не працював артистом-вокалістом, як про це зазначено у вироку. В дійсності ОСОБА_8 на протязі тривалого часу, не маючи на це жодних належних навичок, не маючи жодного права, не маючи належним чином підтвердженого стажу, не пройшовши атестаційну комісію та не отримавши відповідного атестату, який дозволяє навчати учнів керувати транспортними засобами відповідної категорії, працював неофіційно на постійній основі на транспортному засобі «Nissan Note 1.6» водієм-автоінструктором навчання у Приватному підприємстві «Адреналін», де також неофіційно отримував заробітну плату. Також вказує, що він не відмовлявся від відшкодування матеріальної шкоди за смерть свого сина, а пропонував обвинуваченому ОСОБА_8 визначитися з компенсацією шкоди неповнолітній доньці загиблого - ОСОБА_13 .

На підставі викладеного, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, без застосування ст.ст. 75, 76 КК України.

У запереченнях на апеляційні скарги захисник та обвинувачений просять залишити скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав повністю апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та частково підтримав апеляційну скаргу потерпілого; потерпілого, якій підтримав свою апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є правильними та апелянтами в цій частині не оспорюються.

Доводи апелянтів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через необґрунтоване застосування вимог ст. 75 КК України, при призначенні покарання, не є слушними, з огляду на наступне.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням лише у тому випадку, коли, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, належно вмотивувавши такий висновок.

Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Згідно вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Доводи потерпілого ОСОБА_7 про те, що судом було помилково визнано в якості пом`якшуючих покарання обставин, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_8 вину у скоєному злочині визнав повністю, щиро покаявся у скоєному, просив вибачення перед потерпілим, висловив свої співчуття, наполягав на своїх намірах відшкодувати заподіяну шкоду матеріально.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого про те, що ОСОБА_8 намагався у будь-який спосіб уникнути справедливого покарання за вчинення тяжкого злочину, оскільки неодноразово та свідомо повідомляв органам досудового та судового слідства відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, про обставини, за яких сам ОСОБА_8 отримав право на керування зазначеним транспортним засобом; про свій спосіб життя та праці, тощо, які не відповідають дійсності, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, а також про те, що обвинувачений не працював артистом-вокалістом, як про це зазначено у вироку, а в дійсності ОСОБА_8 на протязі тривалого часу, не маючи на це жодних належних навичок, не маючи жодного права, не маючи належним чином підтвердженого стажу, не пройшовши атестаційну комісію та не отримавши відповідного атестату, який дозволяє навчати учнів керувати транспортними засобами відповідної категорії, працював неофіційно на постійній основі на транспортному засобі «Nissan Note 1.6» водієм-автоінструктором навчання у Приватному підприємстві «Адреналін», де також неофіційно отримував заробітну плату, слід зазначити наступне.

Надання органам досудового розслідування та суду відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, не свідчить про намагання уникнути відповідальності, оскільки обвинувачений надав покази про обставини ДТП, які ніяким чином не суперечили обставинам, встановленим під час досудового розслідування і судового розгляду.

Твердження потерпілого про повідомлення обвинуваченим ОСОБА_8 обставин, за яких він отримав право на керування зазначеним транспортним засобом; про свій спосіб життя та праці, як про це зазначено у вироку, які не відповідають дійсності, неправдиве повідомлення обвинуваченим про роботу артистом-вокалістом, безпідставні, оскільки спростовуються наданими стороною захисту довідками. Безпідставні також і посилання потерпілого на те, що на протязі тривалого часу обвинувачений, не маючи на це жодних належних навичок, жодного права, належним чином підтвердженого стажу, не пройшовши атестаційну комісію та не отримавши відповідного атестату, який дозволяє навчати учнів керувати транспортними засобами відповідної категорії, працював неофіційно на постійній основі на транспортному засобі «Nissan Note 1.6» водієм-автоінструктором з навчання у Приватному підприємстві «Адреналін», де також неофіційно отримував заробітну плату, оскільки апелянтом належними доказами зазначена обставина не підтверджена, а отже і не може слугувати свідченнями про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого.

Покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, і таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає меті покарання, визначеній ч. 2 ст. 50 КК України. В цій частині вирок апелянтами не оскаржується.

Що стосується звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, то суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином.

Також районним судом враховані дані про особу обвинуваченого, який характеризується виключно позитивно, є не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 26 лютого 2020 року зазначив про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування ст. 75 КК України.

Скасовуючи ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, переглядаючи вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року відносно ОСОБА_8 за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого, доводів апеляційних скарг належним чином не перевірив, свій висновок про законність рішення суду першої інстанції, виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження та позиції потерпілого, не обґрунтував. Зокрема, апеляційний суд не спростував належним чином доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбуття покарання, виходячи із позиції потерпілого, який стверджував, що засуджений намагався уникнути відповідальності, неодноразово повідомляв правоохоронним органам інформацію відносно себе та обставин вчинення кримінального правопорушення, які не відповідають дійсності, що, на думку потерпілого, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи.

Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові зазначив у разі, якщо за наслідками нового апеляційного розгляду суд не встановить інших обставин, які можуть вплинути на застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, то таке застосування закону України про кримінальну відповідальність слід вважати неправильним.

Під час повторного перегляду в суді апеляційної інстанції встановлено наступне.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 висловив щире каяття, ще раз попрохав вибачення у потерпілого.

Стороною захисту в судовому засіданні було надано апеляційному суду копію листа, надісланого потерпілому ОСОБА_7 , в якому обвинувачений просить вибачення, а також квитанцію про переказ потерпілому грошових коштів у сумі 20 000 грн. в якості моральної компенсації. Крім того, раніше обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілому також була відшкодована шкода у розмірі 50 000 грн.

Також було надано лист за підписом начальника Вознесенівського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області, відповідно до змісту якого ОСОБА_8 , засуджений 25.04.2019 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, перебуває на обліку Вознесенівського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області з 28.10.2019 року. За час відбування покарання ОСОБА_8 порушень умов відбування покарання не допустив, характеризується позитивно.

Крім того, з пояснень ОСОБА_8 слідує, що після вчинення злочину за даним вироком він інших злочинів не вчиняв, і дана обставина стороною обвинувачення не спростована.

Відповідно до характеристик з місця проживання та реєстрації ОСОБА_8 також характеризується виключно позитивно.

Також стороною захисту апеляційному суду була надана довідка з місця роботи, відповідно до якої ОСОБА_8 працює у ФОП ОСОБА_11 з 10.12.2019 року по теперішній час на посаді менеджера по закупівлі товару, та його позитивна характеристика за місцем роботи.

Крім того, відповідно до наданих стороною захисту довідок та виписок з медичних карт дружина обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_14 страждає на тяжкі захворювання, є особою з 2 групою інвалідності та перебуває на 19 тижні вагітності.

На думку колегії суддів, зазначені вище обставини свідчать про критичне ставлення ОСОБА_8 до вчиненого, про щирість його каяття та бажання залагодити ситуацію, що сталася. Також суд враховує вік обвинуваченого та дані про наявність у нього стійких соціальних зв`язків (має родину, постійне місце проживання).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що хоча ОСОБА_8 вчинив злочин, який у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким, внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній помер на місці події, однак за формою вини вчинений злочин є необережним.

Щодо особи винного, то ОСОБА_8 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, на його утриманні перебувають дружина, яка страждає на тяжкі захворювання, є особою з 2 групою інвалідності та перебуває на 19 тижні вагітності, та батько похилого віку, який потребує піклування. Заслуговує на увагу і те, що з моменту вчинення злочину минуло майже 2 роки і за цей час нових злочинів ОСОБА_8 не вчинив, а також те, що останній письмово вибачився перед потерпілим та відшкодував йому моральну шкоду.

Аналізуючи конкретні обставини справи, слід зважити на зміст і обсяг допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху та одночасно врахувати невідповідність цим правилам дій потерпілого, який переходив дорогу в невстановленому місці, чим створив небезпеку для руху. Крім того, як заявляла сторона захисту, про що ніхто з учасників судового провадження не заперечував, на час дорожньо-транспортної пригоди потерпілий знаходився у стані сп`яніння.

Всі зазначені вище обставини в їх сукупності утворюють підстави для висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням. Тому, підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

З огляду на наведене, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого не підлягають задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4