ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/224/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаряОСОБА_5
прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження №0002883 від 04.08.2018 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєверодонецьк Луганської області, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, утриманців не маючого, працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі строком на один рік, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну свого місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 10000 грн., в іншій частині цивільних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за злочин, вчинений ним за таких обставин.

04.08.2018 року о 10:05 годин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Залізничній зі сторони вул. Потьомкінської, в напрямку пр. Ушакова в м. Херсоні та здійснюючи поворот ліворуч до магазину, який розташований за адресою м. Херсон, вул. Залізнична, 21, грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 б), Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету із України № 1306 від 10.10.2001 (зі змінами та доповненнями), проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, повертаючи ліворуч не дав дорогу транспортним засобам, які рухаються в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулось зіткнення з мотоциклом «ИЖ П», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по вул. Залізничній, від пр. Ушакова в напрямку Миколаївського шосе в м. Херсоні.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події водій мотоциклу «ИЖ П», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №420 від 22.08.2018 року спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом основи 5-ої плеснової кістки лівої стопи, забита рана лівої п`яти, крововилив в м`які тканини лівої стопи, синці лівої нижньої кінцівки, садна лівої нижньої кінцівки, відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з грубим порушенням Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_8 , а саме:

- п. 2.3 б) відповідно до якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 16.13 відповідно до якого перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та не ставлячи під сумнів законність вироку в частині кваліфікації діяння, вважає вирок незаконним та необґрунтованим в частині часткового задоволення його позовних вимог та порушує питання про скасування вироку щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом безпідставно не застосовано до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Вважає, що рішення суду в частині часткового задоволення його позовних вимог є необґрунтованим, оскільки необхідність реабілітаційного відновлення здоров`я та його вартість належним чином доведені, а добровільне компенсування обвинуваченим матеріальної шкоди ніяким чином не знизило його моральних страждань. Просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому реальну міру покарання без застосування ст. 75 КК України, позбавити ОСОБА_8 права керування транспортними засобами строком на три роки, стягнути з обвинуваченого на його користь 24000 грн. матеріальної та 20000 грн. моральної шкоди.
У своїх запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_8 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення. Вважає, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди є таким, що не відповідає розміру моральних страждань потерпілого, а відшкодування потерпілому 24000 гривень за санаторно-курортне лікування необґрунтованим, оскільки не надано доказів необхідності такого лікування та розміру витрат на нього. Зазначає, що працює водієм, і це єдиний спосіб його заробітку, тому суд першої інстанції правильно не застосував до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Потерпілого та його представника було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про їх обов`язкову участь, не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а вироку без зміни, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого та просили залишити її без задоволення, заслухавши сторони у судових дебатах, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З матеріалів провадження вбачається, що вирок суду щодо ОСОБА_8 в частині доведеності його вини, кваліфікації дій учасниками провадження не оскаржується, а тому апеляційний суд не перевіряє законність вироку суду першої інстанції в цій частині. Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено. Що ж до доводів потерпілого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та необхідність призначення покарання без застосування ст. 75 КК України з реальним відбуванням покаранняу виді обмеження волі строком на один рік, та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Зі змісту апеляційної скарги потерпілого вбачається, що ним фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.
На думку колегії суддів, доводи потерпілого про можливість виправлення ОСОБА_8 лише в умовах реального відбування основного покарання та призначення додаткового покарання є непереконливими.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 75 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є м`яким, як про це стверджує апелянт, не має.
Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії необережних злочинів невеликої тяжкості, його наслідки, дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і ці обставини ніким не оспорюються.
Врахувавши ці конкретні обставини та дані про особу винного, суд обґрунтовано призначив йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами,зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, тим більше доводи апеляційної скарги про необхідність реального відбування обвинуваченим основного покарання взагалі не обґрунтовані та нічим не мотивовані.
Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце роботи, працює водієм, що є єдиним джерелом його матеріального забезпечення.
Будь-які дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 раніше притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України в матеріалах справи відсутні.
Твердження апелянта про відмову обвинуваченого від проходження медичного огляду на стан сп`яніння після ДТП до уваги суду не приймаються, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять. Сам факт того, що відповідальність за адміністративне правопорушення за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння в частині позбавлення права керування транспортними засобами є більш суворою ніж призначене судом покарання ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, як на це вказує потерпілий в апеляційній скарзі, не є підставою для позбавлення винної особи права керування транспортними засобами.
Таким чином, підстав для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку, як про це ставить питання потерпілий в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.
Посилання, які викладені в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 про те, що стягнена судом на його користь сума моральної шкоди в 10000 грн. явно не відповідає ступеню тяжкості завданих моральних страждань, які були спричинені потерпілому, є безпідставними.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано визначено розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн., оскільки судом враховано обставини, які впливають на визначення її розміру, а саме характер злочину, глибину фізичних і моральних страждань, ступінь вини обвинуваченого, а також ставлення обвинуваченого до скоєного злочину, яке виразилось, зокрема, у добровільному відшкодуванні матеріальних збитків.
Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальних витрат на санаторно-курортне лікування в сумі 24000 гривень, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження понесення ОСОБА_9 витрат на таке лікування, розміру таких витрат та взагалі необхідності такого лікування. Наявна в матеріалах справи довідка лікаря, на яку посилається апелянт, до уваги суду не приймається, оскільки ніким не завірена, виготовлена шляхом ксерокопіювання невстановлених документів, та взагалі інформації на підтвердження матеріальних витрат не містить.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого не підлягає задоволенню, а вирок необхідно залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4