Дата документу 26.03.2020 Справа № 334/205/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/205/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/861/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, малолітніх дітей на утриманні не має, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжений відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 17 квітня 2020 року.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, та неможливістю запобігти цим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування скарги зазначає, що прокурором не надано доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не затримувався, самостійно прибув до суду для розгляду клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, потерпілі та свідки у судове засідання не з`являються, прокурор не забезпечує явку у судове засідання зазначених осіб.

Також апелянт зазначив про те, що сама по собі тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не може бути підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі не зазначено, чому до обвинуваченого ОСОБА_6 неможливо застосувати інший більш м`який запобіжний захід.

Згідно з ухвалою суду, на розгляді Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження №0004018 від 17 листопада 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки судовий розгляд у справі не закінчено та відсутні підстави змінювати запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який. Обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на свідків, вчинити інший злочин.
Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання та просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт. Зазначив, що у вчинені кримінального правопорушення він невинуватий.
Захисник також заперечував проти задоволення клопотання та просив змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на домашній арешт, із застосуванням електронного засобу контролю.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 19 листопада 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою суду від 16 січня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до 16 березня 2020 року.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

З наданих суду апеляційної інстанції матеріалів убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, яке відноситься до категорії тяжких.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та існують на даний час.
Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, розгляд провадження ще триває, докази ще не досліджені, не допитані потерпілий та свідки, на яких, знаходячись на волі, обвинувачений може впливати.
Згідно з матеріалами провадження, обвинувачений неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, не працює, отже в нього відсутні міцні соціальні зв`язки.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного, фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Твердження захисника про невмотивованість висновків суду суперечать змісту оскаржуваної ухвали.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали, не вбачається.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжений відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 17 квітня 2020 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4