Справа № 991/282/20
Провадження1-кс/991/282/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року м.Київ

Слідча суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

скаржника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 , що полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

ВСТАНОВИЛА:
До слідчої судді Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 (далі скаржник), на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 що полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Обґрунтування скарги
Бездіяльність, на думку скаржника, полягає в невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 03.01.2020 за № 3710/12 про вчинення злочину суддями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.368, ч.2 ст.375, ч.2 ст.366, ч.1 ст.396, ч.2 ст.256, ч.1 ст.111, ст.170, ч.2 ст.15, ч.5 ст.27 КК України;

В обґрунтування скарги скаржник зазначив, що 08.01.2020 року ним до НАБУ було подано заяву про вчинення злочину за вих. № 3710/03 від 03.01.2020.

Проте, станом на час подання скарги до суду відомості до ЄРДР за його заявою не були внесені.

Доводи сторін
У судовому засіданні скаржник підтримав вимоги скарги, попросив задовольнити.

Детективи НАБУ в судове засідання не з`явились, надали письмові заперечення на скаргу ОСОБА_3 , просили скаргу розгялянути без представника НАБУ. З заперечень вбачається, що у заяві про вчинення кримінального правопорушення, заявником не було наведено достатніх об`єктивних даних та конкретних фактів, що могли б свідчити про вчинення суддями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінальних корупційних правопорушень, розслідування яких віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України. Крім того, листом від 11.01.2020 за № 11-225/1077 вказану заяву ОСОБА_3 скеровано для розгляду відповідно до компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про що заявника повідомлено та надано відповідне роз`яснення листом. Таким чином, бездіяльності з боку службових осіб НАБУ, що може бути оскаржена в порядку статті 303 КПК України - не вбачається.

Відповідно до вимог статті 306 КПК України не явка детектива в судове засідання не перешкоджає розгляду скарги.

Мотивація суду
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи заявника, слідча суддя дійшла до таких висновків.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Скаржник наводить аргументи щодо, зокрема, бездіяльності керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 .
Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності….слідчого в порядку, передбаченому КПК України (ч. 1 ст. 24 КПК України).

Слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.(ч. 1 ст. 214 КПК України).

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення, під розпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення, крім випадків надходження заяви, повідомлення поштою або іншими засобами зв`язку.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Як вбачається із матеріалів скарги, 08.01.2020 ОСОБА_3 звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою № 3710/03 від 03.01.2020 в якій зазначив про можливе вчинення суддями Верховного суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, за правовою кваліфікацією ч.2 ст.364, ч.2 ст.368,ч.2 ст.375, ч.2 ст. 366, ч.1 ст.396, ч.1 ст. 111, ч.2 ст. 256, ст.170, ч.2 ст.15 ч.5 ст.27 КК України.
Вказана заява була прийнята Національним антикорупційним бюро України 08.01.2020. за вх. № В-318.
Згідно вимог ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Досліджуючи заяву ОСОБА_3 , слідча суддя встановила,що 28.11.2018 суддею ОСОБА_8 у справі № 2/760/2500/18 було винесено рішення.
Заявник подав апеляційну скаргу на вказане рішення, яке на його думку не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
26.06.2019 Київський апеляційний суд ухвалив постанову (провадження №22-ц/824/3954/2019), якою апеляційну скаргу заявника було задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2018 скасовано та ухвалено по справі нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_9 на користь заявника матеріальну шкоду та стягнуто в дохід держави судовий збір, в задоволенні інших вимог - відмовлено. Заявник, не погоджуючись з постановою апеляційного суду подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
05.08.2019 ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 заявнику відмовлено у відкритті касаційного провадження, з підстав, що касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах.
Заявник вважає ухвалу колегії суддів Верховного Суду незаконною та безпідставною, а тому звернувся до НАБУ з заявою про вчинення суддями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, за правовою кваліфікацією ч.2 ст.364, ч.2 ст.368,ч.2 ст.375, ч.2 ст. 366, ч.1 ст.396, ч.1 ст. 111, ч.2 ст. 256, ст.170, ч.2 ст.15 ч.5 ст.27 КК України, зазначив, що незаконними діями зазначених осіб йому заподіяно матеріальної шкоди 700 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 200 000грн.
Враховуючи, що відомості за вказаною заявою ОСОБА_3 від 08.01.2020 за № 3710/03 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були, заявник звернувся до слідчого судді зі скаргою на дії та бездіяльність уповноважених осіб ГПД НАБУ.
Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, судовий розгляд має здійснюватися незалежним судом.
Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України та Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 р. № 69 слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Тобто, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) і саме такі фактичні дані мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Аналізуючи норми ст.ст. 214, 303 КПК України, які свідчать про те, що предметом судового контролю судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто така заява, як передумова для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, має містити достатні дані про наявність в описаній заявником події ознак кримінального правопорушення.
На думку заявника, в діях суддів Верховного Суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, оскільки ними ухвалене неправомірне рішення, а саме відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 у провадженні № 61-14285ск19.
Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді ухвалюється іменем України.
Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.
При цьому законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі, шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.
Незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.
Так, при вирішенні скарги ОСОБА_3 , слідча суддя бере до уваги висновок судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України «Щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства», від 01.07.2013, де зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).
Разом з тим, згідно з п.п. 66-68 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010, тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Лише держава може домагатися цивільної відповідальності судді, подавши скаргу до суду у разі, коли цей суддя повинен був присудити компенсацію. Тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності.
Статтею 126 Конституції України встановлено гарантії незалежності та недоторканності судді , зокрема суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
Тобто вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення.
Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Недоторканність суддів є одним із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади», № 8 від 13.06.2007 р., встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Тобто однією з гарантій незалежності та недоторканості суддів як носіїв судової влади є недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь-який спосіб.
З огляду на вищенаведене і з урахуванням того, що заявник не погоджується з ухвалою Верховного суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.08.2019 та просить порушити кримінальне провадження відносно суддів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не зазначає у своїй заяві об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочинів, а також самостійно робить висновки про неправомірність ухваленого рішення за відсутності відповідних повноважень, тому не вбачається порушення закону та підстав для внесення до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення, про які вказує ОСОБА_3 у своїй скарзі.
Також заявник протягом всього змісту заяви про кримінальне правопорушення здійснює лише перелік статей особливої частини Кримінального кодексу України, а також висуває загальне припущення про можливе вчинення протиправних дій або бездіяльності вказаними особами, ґрунтуючись лише на суб`єктивному уявленні щодо правомірності дій останніх.
Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини (Рішення Суду "Артіко проти Італії" (Artico c. Italie) від 13.05.1980 р.), не гарантується захист теоретичних і ілюзорних прав, а гарантується захист прав конкретних та ефективних. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Заявник у скарзі посилається на ч. 4 ст. 214 КПК України як на підставу для обов`язкового внесення до ЄРДР будь-яких відомостей про вчинене кримінальне правопорушення, але у цій частині передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Мова йде саме про прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень, а внесення відомостей до реєстру є вже іншою дією, про що вказано у наступній частині 5-й вказаної статті.
Як вже зазначалося, відповідно до приписів ч.1 ст.2, п.10 ч.1 ст.3, ч.1 та п.4 ч.5 ст.214 КПК України, однією із обов`язкових умов для внесення відомостей до ЄРДР є виявлення діяння, яке містить ознаки складу злочину, передбаченого особливою частиною КК України. Внесення до ЄРДР короткого викладу обставин, які вказують на наявні в діянні ознаки складу злочину, підтверджує обґрунтованість початку досудового розслідування.
Натомість, заява ОСОБА_3 не містить конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, що б надавали підстави для кваліфікації відомостей, викладених в його повідомленні про злочини за ч.2 ст.364, ч.2 ст.368,ч.2 ст.375, ч.2 ст. 366, ч.1 ст.396, ч.1 ст. 111, ч.2 ст. 256, ст.170, ч.2 ст.15 ч.5 ст.27 КК України, а вбачається незгода заявника із прийнятими судовими рішеннями, що не може бути приводом для внесення відомостей до ЄРДР.
З урахуванням викладеного, підстави для зобов`язання уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України виконати вимоги ч.1 ст.214 КПК України і внести відповідні відомості про кримінальне правопорушення в ЄРДР за заявою ОСОБА_3 за № 3710/03 від 03.01.2020 відсутні.
Керуючись статтями 9, 303-307, 309, 372, 376 КПК України, слідча суддя
ПОСТАНОВИЛА:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 , на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 що полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 03.01.2020 за № 3710/03 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідча суддяОСОБА_1