Справа № 473/1919/16-к
Провадження № 1-кп/467/34/20
УХВАЛА
08.07.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

у ході розгляду у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка кримінального провадження по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 03.04.2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, покарання не відбув
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, п.п. 11, 12 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, не одруженого, не працюючого, маючого середню спеціальну освіту, жителя АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, п.п. 11, 12 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,
клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу, мотивуючи його тим, що продовження строку тримання під вартою на протязі чотирьох років відбувається автоматично та формально з порушенням вимог закону. Майже два роки він позбавлений належного медичного лікування, адміністрацією СІЗО ігнорувалися його скарги щодо неналежного лікування і незабезпечення охороною у лікувальному закладі для стаціонарного лікування. У зв`язку з відсутністю медичної частини у складі ДУ «Миколаївський ізолятор» не врегульовано багато питань між СІЗО та філією ДУ «Центр охорони здоров`я». Стан його здоров`я за період перебування в СІЗО значно погіршився, належна медична допомога не надається, у зв`язку з відсутністю ліків та медичного персоналу реабілітаційні заходи не проводяться, лікувальні програми зупиняють. 11 лютого 2020 року він був оглянутий лікарем-інфекціоністом, який рекомендував йому стаціонарне лікування та вказав, що проведення належного лікування в умовах СІЗО неможливо. Вказав, що має постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, тривалий час утримується під вартою без належного медичного лікування, має незадовільний стан здоров`я, отримує пенсію по інвалідності та має матір похилого віку, яка також отримує пенсію.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав заявлене ним клопотання, пояснив, що пенсію по інвалідності не отримує.
Захисник ОСОБА_7 підтримала заявлене обвинуваченим клопотання.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вказав, що обвинувачений ОСОБА_6 не хворіє на хвороби, наявність яких може слугувати підставою для звільнення його з-під варти. Підтвердив існування у обвинуваченого ризику переховування від суду, посилаючись на те, що останній обвинувачується у скоєнні особо тяжкого злочину.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 1 квітня 2016 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 27 травня 2016 року.

У подальшому вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2020 року на строк до 27 липня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом чи про зміну способу їх виконання.

Частиною 1 ст. 176 КПК України визначені види запобіжних заходів, якими є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

У порядку ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч.1 ст. 263 та п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115 КК України, за які законом може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, до затримання працівниками поліції у квітні 2016 року не був працевлаштований, постійного легального доходу не мав, засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, обвинувачується у вчиненні злочинів у період іспитового строку, встановленого вироком суду, що у сукупності з суворістю покарання, яке йому загрожує у разі доведення його вини у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень, створює високий ступінь ризику вчинення нових злочинів та ризик того, що він зможе переховуватись від суду.

Таким чином, вказані дані свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, визначених судом 29 травня 2020 року при продовженні запобіжного заходу у виді утримання під вартою, які на час розгляду даного клопотання не змінилися.

Суд не приймає до уваги доводи обвинуваченого про те, що він має постійне місце проживання у зв`язку з тим, що зазначена обставина була вже врахована при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Наявність у обвинуваченого матері похилого віку, яка отримує пенсію, не є обставиною, яка по даному провадженню впливає на прийняття судом рішення про зміну запобіжного заходу.
Крім того, суд зазначає, що стороною захисту не надано вагомих доказів на підтвердження того, що висунуте обвинувачення є необґрунтованим.
У даному конкретному випадку наявні реальні ознаки суспільного інтересу та необхідність забезпечення завдань кримінального провадження (ст.2 КПК України), які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, так як ОСОБА_6 обвинувачується, як вже було зазначено, у вчинені особливо тяжкого злочину та тяжкого злочинів, які призвели до смерті людини з застосуванням вогнепальної зброї.
Сукупність обставин, в яких він обвинувачується, та особистість ОСОБА_6 істотно підвищують ступінь і характер суспільної небезпеки діяння, тому відносно нього не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, так як наявні у матеріалах клопотання дані підтверджують наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що у разі обрання обвинуваченому виду запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою у виді домашнього арешту, вказане не забезпечить належного виконання останнім його процесуальних обов`язків.

Застосування запобіжного заходу у виді застави до обвинуваченого неможливо з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно якої застава як запобіжний захід не застосовується до злочину, що спричинив загибель людини.

Отже, застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за вказаних обставини справи та серйозністю висунутого проти нього обвинувачення, з урахуванням встановлених ризиків, на думку суду, не є надмірними та такими, що принижують його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо доводів обвинуваченого щодо незадовільного стану здоров`я слід зазначити наступне.

Суд дійшов висновку, що незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не є тією визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки в умовах тримання в СІЗО підозрювані, обвинувачені не позбавлені можливості отримувати належне лікування своїх захворювань.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України»,наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Однак стороною захисту не надано нових медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Суд зазначає, що раніше обвинуваченим та його захисником по справі надавалися суду медичні документи щодо його стану здоров`я, яким судом вже здійснювалась оцінка у процесуальних документах при вирішенні питань про обрання (зміну) запобіжного заходу.
За такого, суд вважає, що сам по собі незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не є тією визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що усі наведені обставини у їх сукупності не дають достатніх підстав застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 331, 371-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт або заставу відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.
Повний текст ухвали проголошений 09 липня 2020 року о 8 годині 30 хвилин.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3