Дата документу 24.06.2020 Справа № 331/2230/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1020/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/2230/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року, якою продовжено у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду строком на два місяці тобто до 07 червня 2020 року включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено.

Згідно зі змістом ухвали, у провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України. На розгляд учасників процесу поставлено питання щодо продовження обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурори вважали, що підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається, тому просили продовжити застосовуваний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 вважали недоцільним продовжувати обраний раніше запобіжний захід та просили змінити його на домашній арешт, зазначивши, що обвинувачений має постійне місце проживання, наміру ухилитися від суду не виявляє, бажає працювати з метою відшкодування шкоди потерпілим..

Суд на підставі даних, які містяться в матеріалах кримінального провадження та обставин, вчинення злочинів, продовжив обвинуваченому термін дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, пославшись на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не змінились та продовжують існувати, а також з урахуванням даних, які характеризують особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 посилається на необґрунтованість ухвали суду, а висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам провадження. В обґрунтування скарги зазначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання його під вартою було усним. Ризики, про які вказував прокурор існували на момент його затримання 04.04.2019, на даний час існування ризиків не доведено. Апелянт зазначає, що за ввесь час перебування під вартою він зрозумів протиправність своїх дій та щиро розкаюється у вчиненому. Крім того, у зв`язку з оголошеним надзвичайним станом через пандемію, побоюючись за своє життя та життя його матері, яка перебуває в групі ризику, а тому потребує його моральної та фізичної підтримки, обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід.

На підставі викладеного просить скасувати ухвалу суду від 07.04.2020 змінити йому запобіжний захід та застосувати альтернативний у виді домашнього арешту.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який, заперечував проти доводів апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду; вчинити інший злочин.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, наявність попередніх судимостей за вчинення корисливого злочину, вчинив декілька епізодів злочинів в період іспитового строку, що свідчить про наявність ризику можливого продовження протиправної поведінки. З урахуванням відсутності міцних соціальних зв`язків та обставини вчинених злочинів також наявний ризик можливого ухилення обвинуваченого від суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, даних про його особу, який раніше судимий за вчинення корисливого злочину проти власності, не працевлаштований, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

В свою чергу в апеляційній скарзі обвинувачений не вказав на наявність таких підстав, які б свідчили про необґрунтованість та незаконність судового рішення.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду прокурором надано копію вироку у даному кримінальному провадженні постановленого 27.05.2020, яким обвинуваченому ОСОБА_7 призначено покарання за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України на підставі ч.1 ст.70, ст.71 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Також під час апеляційного розгляду не встановлено наявність істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді також не встановлено.

За наведених обставин, підстав для скасування ухвали суду, колегія суддів не вбачає.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року, якою продовжено у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду строком на два місяці тобто до 07 червня 2020 включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4