Справа № 127/4802/20
Провадження №11-кп/801/744/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 про усунення протиріч при застосуванні законодавства

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

засудженого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6 про усунення протиріч при застосуванні законодавства.

Непогодившись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2020 року, постановити нову ухвалу, якою звільнити його від подальшого відбування покарання, застосування якого заборонено Конституцією та міжнародними договорами.

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 мотивовано тим, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та норм міжнародного права із цих підстав вона підлягає скасуванню.

Засуджений ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали не взяв до уваги вимоги ст. 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року, Віденську конвенцію про право міжнародних договорів 1969 року, чим також порушив виконання ст. 2 Угоди про асоціацію між Україною та ЄС 2014 року, в якій прямо констатується, що повага до демократичних принципів, прав людини та основоположних свобод , як визначено у базових міжнародно-правових документах щодо захисту прав людини, а також повага до принципу верховенства права повинні формувати основу внутрішньої та зовнішньої політики держав-учасниці Угоди.

Вінницький міський суд фактично не розглянув, наведені у його заяві доводи на користь можливості звільнення на підставі наведених норм права та практики Європейського суду, пославшись на положення ст. 19 Конституції, стверджуючи, що він не уповноважений вживати заходів загального характеру згідно з рішенням Європейського суду щодо України.

Доводи суду у цій частині ухвали є неспроможними, оскільки метою звернення до суду є захист його невід`ємного та невідчужуваного права не бути піддіним катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покарання, яке йому гарантовано Конституцією України Основним Законом держави, яка ратифікувала Європейську Конвенцію та Протоколи до неї, Віденську конвенцію, прийняла закони « Про право міжнародних договорів» та « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», які зобовязані виконувати посадові особи держави, а суди застосовувати при вирішенні справ.

Оскільки за законом України довічне позбавлення волі у зв"язку з його нескоротністю визнано нелюдським покаранням, яке суперечить людській гідності, тому державні органи не можуть його застосовувати, а ні до нього, а ні до будь-кого хто перебуває під її юрисдикцією.

Таким чином, рішення за розглядом його клопотання Вінницький міський суд ухвалив з порушенням ст. 129 Конституції та не виконав свій професійний обовязок, покладений на нього ст. 55 Конституції.

Здійснюючи правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, принцип якого у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, виконуючи функцію здійснення правосуддя, яка закріплена за судами і яка полягає саме у подоланні сумнівів, що залишаються щодо тлумачення законів , які повинні бути здатними встигати за обставинами, що змінюються , керуючись статтями 8, 28 Конституції, ст. 3 Європейської конвенції, суд зобов`язаний усунути усі протиріччя по застосуванню до ОСОБА_6 нелюдського покарання у виді довічного позбавлення волі.

Абсолютна заборона катування, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження і покарання, що захищається ст. 3 Європейського конвенції є імперативною нормою, що не передбачає винятків або відступів. Як постійно підкреслює у своїх рішеннях Європейський Суд, вона відображає одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства.

Таку ж норму закріплює ст. 28 Конституції України, положення якої згідно зі ст. 64 Конституції не можуть бути обмежені ні за яких обставин. Це право є абсолютним і тому ніякі обставини не можуть виправдати застосування катувань, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження чи покарання до осіб, які повністю залежать від держави.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 , оскільки ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2020 року є законною та обгрунтованою, захисника ОСОБА_8 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав зазначених у ній, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 р. за пунктами «а», «г» ст.93, ч.2 ст. 81 81, ч.1 ст. 222, з урахуванням ст.42 Кримінального кодексу України (далі КК) від 28.12.1960 року до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією усього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 28.03.1996 р. зазначений вирок залишено без змін.
Ухвалою Кіровоградського обласного суду від 19.06.2000 р. ОСОБА_6 замінено покарання у виді смертної кари на покарання у виді довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму з конфіскацією усього належного майна.
Згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.06.2016 р. ОСОБА_6 відповідно до положень ч.5 статті 72 КК строк попереднього ув`язнення з 01.11.1994 р. по 28.03.1996 р. зараховано до строку покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Розглядаючи заяву засудженого, суд виходив з того, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не передбачена і можлива виключно у порядку ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
При цьому судом зазначено, що рішенні «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. На виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Суд апеляційної інстанції вважає оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим, вмотивованим та справедливим судовим рішенням.
Ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України).
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України в ред. 2001р. злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права передусім є недискримінаційним підходом, та не є неупередженістю, оскільки це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину за ст. 93 КК України в ред. 1960р. та межі покарання за санкцією цієї статті КК відповідатимуть один одному, а й те, що покарання буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Рішенні КСУ від 02.11.2004р. у справі за конституційним поданням ВСУ щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) та практикою ЄСПЛ, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, що узгоджується з рішенням у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009р.
Згідно із ст. 7 ЄКПЛ особі не може бути призначене покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення, оскільки зазначена стаття є важливою частиною принципу верховенства права, та допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На принципі ретроспективності ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого, що узгоджується з рішенням у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009р.
При цьому на підставі ч. 1 ст. 25 КК України в ред. 1960р., ч. 2 ст. 87 КК України в ред. 2001р. для засудженого до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Крім того, зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, наведеною у рішеннях «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Кафкаріс проти Кіпру» та «Вінтер проти Сполученого Королівства».
Згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення ЄСПЛ суд наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики.
Згідно п. 119 рішення ЄСПЛ «Вінтер проти Сполученого Королівства», суд вважає, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може виправдано пеналогічними підставами.
Згідно п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний, вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись.
Суд також відмічає, що порівняння міжнародно правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення)
Суд першої інстанції вказав, що у випадку виконання рішень ЄСПЛ держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених у клопотанні питань не передбачено національним законодавством, на думку суду апеляційної інстанції не є слушними, оскільки розділом ХІІ, ст. ст. 85-87 КК України для осіб, що засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, яким є засуджений ОСОБА_6 , передбачена процедура звільнення від покарання на підставі акту про помилування Президентом України, згідно якого може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років. Зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка міститься в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та ін.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» рішення ЄСПЛ та ЄКПЛ становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України; на виконання рішень ЄСПЛ Україна не повинна обов`язково приймати закони, оскільки такі закони приймаються тільки на виконання рішень проти України, рішення ЄСПЛ проти інших держав є обов`язковими для правильного тлумачення вимог Конвенції; згідно зі ст. 27 Віденської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору, коли клопотання засудженого ґрунтується на ЄКПЛ та практиці ЄСПЛ, чим порушено його право передбачене вимогами ст. 28 Конституції України та ст. 3 ЄКПЛ не є слушними, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою ЄСПЛ, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та ін.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення доводів апеляційної скарги засудженого про те, що інститут помилування не задовольняє вимог ст. 3 ЄКПЛ в частині існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі, та помилково дійшов висновку можливість заміни довічного покарання шляхом помилування, передбаченого КК України відповідає вимогам ЄКПЛ та ЄСПЛ; у п. 127 рішення ЄСПЛ «Вінтер проти Сполученого Королівства» та п. 43 рішення ЄСПЛ «Хатчисон проти Сполученого Королівства» зазначеного, що звільнення на підставі милості не є «реалістичною перспективою» звільнення від довічного позбавлення волі оскільки суд безпосередньо дослідив відповідність ЄКПЛ та ЄСПЛ вимогам національного законодавства.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», де наголошено, що має місце порушення ст. 3 ЄКПЛ у зв`язку з незменшуваним довічним позбавленням волі суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно п. 193 рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» суд наголосив про те, що Держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого.
Відповідно до п. 194 суд розкрив систематичну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм заміни довічного позбавлення волі, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» було встановлено, що помилування не задовольняло вимог ст. 3 ЄКПЛ щодо перспективи звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також надавати мотивацію у разі відмови помилування, а засуджений має право знати, що він має робити для того, аби була розглянута можливість його звільнення; порядок помилування, встановлений КК України, так само не вказує, що повинен робити засуджений до довічного позбавлення волі, для його помилування не є слушними з наступного.
Згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Згідно п. 50 зазначеного рішення, якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його зменшення, пом`якшення, припинення або умовно-дострокового звільнення засудженого, це буде достатнім, щоб задовольнити ст. 3 ЄКПЛ
Згідно п. 52 зазначеного рішення, якщо внутрішнє законодавство не передбачає можливості такого перегляду, то довічне позбавлення волі не буде відповідати вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
При вирішенні заяви ОСОБА_6 судом першої інстанції прийнято до уваги правові позиції Верховного Суду України викладені в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд відмовився застосувати вимоги Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - ЄКПЛ) у її розумінні, викладеному у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), де зазначено, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати, коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв; засуджений довічно не повинен продовжувати відбувати покарання, якщо відповідні «пенологічні підстави» перестали бути актуальними, не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, оскільки рішення ЄСПЛ, в яких йде мова щодо довічного позбавлення волі та безумовного права засуджених осіб, як на дострокове звільнення, так і на зміну довічного позбавлення волі на максимальні терміни позбавлення волі, які передбачені національним законодавством, викладених в перелічених апелянтом рішеннях, оскільки апелянтом були наведені фрази, які окремо виділені з контексту зазначених рішень, та не відтворюють їх основної суті.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про скасування оскаржуваної ухвалу, постановлення нової ухвали, якою визнати порушення його прав, передбачених ст. 28 Конституції України, та ст. 3 ЄКПЛ, оскільки відсутні на його думку підстави для його довічного ув`язнення, не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,419 КПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 .

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3