ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження : 11-кп/819/204/20 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія : заміна невідбутої частини покарання більш м`яким Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року січня місяця 24 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі: Головуючого судді : ОСОБА_2 Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Секретар судового засідання: ОСОБА_5

З участю прокурора : ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

засудженого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду кримінальне провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2019 року, щодо засудженого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну йому призначеного покарання більш м`яким.

На вказану ухвалу суду засуджений подав апеляційну скаргу в якій просить вказану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвало якою задовольнити його клопотання про заміну призначеного покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким. Вказує що суд повинен був застосувати конституційні норми, як норми прямої дії та норми міжнародного права.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляції, думку прокурора, який не підтримав апеляцію, захисника та засудженого які просили апеляцію задовольнити перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 81 КК України передбачено можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п.3 ч.3 ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України).

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Зі змісту ч.2 ст.87 КК України та ч.7 ст.151 КВК України вбачається, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

Верховним Судом України у постанові від 12.09.2011 р. (справа № 5-16кс11) зроблено правовий висновок, відповідно до якого кількісні критерії ст. 68 КК України не застосовуються до статей (частин статей) Особливої частини КК України, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки таке покарання не має строкового виміру. Разом з тим, для застосування положень ст.81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Європейський суд з прав людини зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі ст.3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п.119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п.137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).

Чинна в Україні норма (ч.2 ст.87 КК України) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам ст.3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п.57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.).

Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі ст.3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п.58 зазначеного рішення).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог ст.3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013р.; п.43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017р.; п.100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.

Для задоволення вимог ст.3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п.98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п.196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в п.36 своєї постанови від 15.05.2019 року у справі №757/12726/18-ц звернула увагу на те, що 12.03.2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми у разі набуття вказаним рішенням ЄСПЛ статусу остаточного держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Враховуючи, що на сьогодні система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства України не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш є обґрунтованим.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції з урахуванням практики ЄСПЛ повинен був замінити ОСОБА_9 покарання більш м`яким з довічного позбавлення на позбавлення волі на певний строк, оскільки національним законодавством України не врегульовано механізм перегляду вироків щодо осіб, засуджених до позбавлення волі.

Порушень кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання засудженого, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене вище, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги про заміну покарання більш м`яким відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2019 року, щодо засудженого ОСОБА_8 про відмову в задоволенні його клопотання про заміну покарання більш м`яким - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 (підпис) ОСОБА_3 (підпис) ОСОБА_4 (підпис)