Постанова

Іменем України

19 травня 2020 р.

м. Київ

справа №318/2862/17
провадження № 51-893 км 20

Верховний Суд колегією суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000973 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Виру, Естонія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 13.06.1992 року Кримським обласним судом АР Крим за п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 222, ст. 42 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, звільненого за відбуттям покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст.115 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року вищезазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.
20 жовтня 2017 року, в період часу з 12.45 год до 12.52 год, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки з ОСОБА_8 , що виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно та протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, завдав останньому удари наявним у нього ножем в область шиї, грудної клітини, лівої верхньої кінцівки, живота, загальною кількістю не менше восьми, спричинивши ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, яке б кваліфікувалося як, закінчений замах на умисне вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство. Натомість, під час судового розгляду було встановлено, що у обвинуваченого ОСОБА_6 не було умислу на заподіяння смерті потерпілому, його дії були спрямовані на заподіяння ОСОБА_8 саме тілесних ушкоджень, вони доведені до кінця, по завершенню цих дій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість продовжувати наносити потерпілому ножові поранення, цього не зробив та припинив свої злочинні дії за власною ініціативою.
За таких обставин, суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки характер, послідовність, динамічність дій останнього, його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення, знаряддя злочину свідчать про те, що ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, яка не настала лише внаслідок обставин, що не залежали від його волі. Суд апеляційної інстанції, залишаючи вирок суду першої інстанції без зміни, не проаналізував та не спростував усіх доводів апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованості кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, та не надав відповіді на всі її доводи. У зв`язку з чим ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 вважають касаційну скаргу прокурора необґрунтованою та просять залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного легкого тілесного ушкодження, щоспричинило короткочасний розлад здоров`я суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події та після цього, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи питання про перекваліфікацію дій засудженого вказаних вимог закону не дотримався, та на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Як убачається із установлених судом першої інстанції фактичних обставин, засуджений ОСОБА_6 пояснював, що вранці 20 жовтня 2017 року до нього за місцем їх спільного мешкання з ОСОБА_9 , зайшов ОСОБА_8 та почав погрожувати йому фізичною розправою, але після втручання матері ОСОБА_10 , останній залишив будинок. В цей же день дізнавшись, що ОСОБА_8 вдома, він вирішив полякати потерпілого, та за три метри нащупавши в кармані ніж почав хаотично завдавати потерпілому удари в різні частини тіла з лівого боку. Коли завдав удар по підборіддю і у потерпілого почала текти кров, припинив наносити удари, відійшов від нього і сів на пеньок.

Зі змісту показань потерпілого ОСОБА_8 , викладених у вироку, убачається, що вранці 20 жовтня 2017 році, коли він із ОСОБА_11 біля подвір`я розпивали спиртні напої, до них біля 12 -12.30 год підійшов ОСОБА_6 . При цьому він дістав ніж

і став йому завдавати удари (не менше 20) в різні частини тіла бік, руку, шию. Коли ОСОБА_6 відходив від нього, то сказав: «щоб ти здох». Допомогу йому надав сусід ОСОБА_12 , закривши рукою артерію на шиї. ОСОБА_11 викликав поліцію. Аналогічні покази дав свідок ОСОБА_11 .

Допитані свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 показали, що 20 жовтня 2017 році бачили, як ОСОБА_11 і ОСОБА_8 сиділи на дивані поблизу подвір`я останнього. Коли вони були у себе у дворі, то почули крики: «щоб ти здох, я тебе заріжу». Коли вибігли на вулицю, то свідок ОСОБА_13 побачив, як ОСОБА_6 тримаючи ніж в правій руці завдавав удари ОСОБА_8 в область грудей, при цьому кричав: «уб`ю, заріжу». Свідок ОСОБА_14 бачила як ОСОБА_8 сидів на дивані та тримався за горло, а ОСОБА_6 в цей час йшов назустріч, тримаючи в руці ніж. Потім прибіг ОСОБА_12 , який перекрив рану у ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що 20 жовтня 2017 році він почув, як на вулиці хтось кричить: «здохни». Він вийшов на вулицю, та побачив, що ОСОБА_6 сидить, а у ОСОБА_8 з лицьової вени тече кров. Незадовго до цього він бачив знервованого ОСОБА_6 , який йшов вулицею.

При цьому суд першої інстанції не проаналізував, не надав належної оцінки та не зазначив мотиви, з яких не було враховано показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дані слідчих експериментів з потерпілим та вказаними свідками, інші докази.
Крім того, обґрунтовуючи позицію про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілого, суд першої інстанції крім показань засудженого, не зазначив будь-яких інших доказів, на підставі яких дійшов такого висновку.

Також, судом першої інстанції залишились без належної оцінки характер дій ОСОБА_6 , знаряддя злочину ніж, завдання цим ножом множинних (не менше 20) ударів у життєво важливі органи потерпілого, характер відносин, що склалися між потерпілим та засудженим на передодні подій, його поведінка під час та після вчинення злочину, зокрема те, що після завдання ударів потерпілому ОСОБА_6 кричав: «щоб ти здох», причини припинення злочинних дій.

Без ретельного аналізу даних обставин Суд позбавлений можливості встановити спрямованість умислу на вчинення злочину.

Таким чином, судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 94 КПК України щодо всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, а також оцінки сукупності зібраних доказів із точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу з наведенням відповідного мотивування про те, що зроблена судом оцінка фактичних обставин не відповідає встановленим, а тому кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Однак, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , на вказані порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону уваги не звернув та їх не виправив, не перевірив належним чином відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а лише коротко перерахував докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не перевіривши їх та не проаналізувавши.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки перешкодили їм ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягають скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, задовольнити.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3