Провадження №1-кп/127/668/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 293 Кримінального кодексу України, відомості про який внесені до ЄРДР 10.07.2019 р. за № 0001555,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 293 Кримінального кодексу України (далі КК). До обвинувального акту надано угоду про визнання винуватості, укладену 10.07.2019 р. між прокурором Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_4 з іншої.

Прокурор вважає, що угода відповідає вимогам, встановленим чинним кримінально-процесуальним законодавством, а тому підлягає затвердженню судом. При цьому зазначив, що ОСОБА_4 слід призначити покарання за статтею 293 КК, вид і міра якого була погоджена сторонами, у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти затвердження угоди не заперечував, зазначивши, що йому під час досудового розслідування було роз`яснено наслідки укладення угоди. Натомість при з`ясуванні в судовому засіданні характеру обвинувачення ОСОБА_4 повідомив, що визнає свою винуватість у рейдерстві, однак не зміг повідомити суду, в чому він обвинувачується згідно з обвинувальним актом.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 щодо затвердження угоди покладався на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 КПК.

При цьому частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості. В ході проведення підготовчого судового засідання відомостей, які б свідчили про те, що підозрюваний ОСОБА_4 не розуміє приписів пунктів 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, судом встановлено не було. Однак, частиною сьомою статті 474 КПК визначено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо затвердження угоди чи відмови у її затвердженні. Натоміть норми, закріплені у статті 474 КПК, є імперативними, які надають суду право затвердити угоду лише за умови дотримання відповідних умов, в тому числі й передбачених частиною четвертою, шостою та сьомою зазначеної правової норми.

З обвинувального акту, який надійшов до суду, вбачається, що ОСОБА_4 13.05.2019 р. в другій половині дня, точний час слідством не встановлено, за невстановлених слідством обставин, перебуваючи у м. Вінниці, неподалік вул. Дубовецької, діючи усвідомлено і умисно, приєднався до групи осіб загальною чисельністю близько трьохсот чоловік за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 та інших невстановлених слідством осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження.

У подальшому, 13.05.2019 р. близько 20.00 год. ОСОБА_4 будучи у складі вищевказаної групи осіб, перебуваючи неподалік території цілісного майнового комплексу «Вінницький консервний завод», що розташований за адресою: вул. Дубовецька, 33, у м. Вінниці, виконуючи вказівки невстановлених слідством осіб щодо зайняття і встановлення контролю над територією комплексу, усвідомлюючи, що вищевказана територія є охоронюваною, огородженою по периметру, захищеною від стороннього доступу та має контрольно-пропускний режим, бажаючи здійснити грубе порушення громадського порядку та суттєво порушити роботу указаного підприємства, розпочав активну участь у діях групи, а саме: переліз через паркан, проникнувши на територію вищезазначеного комплексу.

У подальшому, перебуваючи на території цілісного майнового комплексу, ОСОБА_4 продовжуючи активні дії у складі групи вищевказаних осіб, діючи всупереч законним вимогам охоронців майнового комплексу щодо залишення охоронюваної території, застосовуючи психологічне насильство, яке виражалось у криках, жестах та погрозах фізичною розправою, супроводжуючи свої дії застосуванням піротехнічних засобів, взяв участь у витісненні охоронців товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІМ» ОСОБА_54 , ОСОБА_55 та ОСОБА_56 , котрі здійснювали охорону майнового комплексу на підставі договору про надання охоронних послуг № 3 від 10.05.2019 р., за територію майнового комплексу, встановивши контроль над нею та перешкоджаючи таким чином останнім виконувати, свої трудові обов`язки по охороні майна.

Потім, ОСОБА_4 продовжуючи активні дії у складі групи вищевказаних осіб, шляхом фізичного блокування в`їзних воріт, взяв участь у створенні умов щодо недопущення до приміщень майнового комплексу інших осіб, у тому числі вищевказаних охоронців, чим, серед іншого, здійснив перешкоджання останнім у виконанні своїх трудових обов`язків.

Також у цей час на місце події прибули працівники Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та працівники його Вишенського, Київського, Лівобережного та Вінницького районного відділень, а також працівники корпусу оперативно-раптової дії ГУНП у Вінницькій області, батальйону «Вінниця» ГУНП у Вінницькій області та батальйону поліції особливого призначення ГУНП у Вінницькій області, які відповідно до статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» є працівниками правоохоронних органів, а відтак - і представниками влади. Зазначені працівники, перебуваючи у форменому одязі та відповідному екіпіруванні, вийшли із службового автотранспорту та зайняли позиції по зовнішньому пери метру території вищевказаного майнового комплексу.

Після цього ОСОБА_4 продовжуючи активні дії у складі групи вищевказаних осіб, діючи без хуліганських мотивів, побачивши наближення працівників поліції, усвідомлюючи, що вони є представниками влади та на законних підставах вимагають від ОСОБА_4 та інших членів групи припинити правопорушення, яке ними вчиняється, всупереч цим законним вимогам та вимогам не вдаватись до насильницьких дій, діючи узгоджено, використовуючи заздалегідь заготовлені піротехнічні засоби та підібрані на місці залишки будівельних матеріалів, стали кидати їх через огорожу ,в напрямку працівників поліції та інших осіб, які перебували неподалік, чим спричинено грубе порушення громадського порядку, яке порушило обстановку суспільного спокою, значно ускладнило нормальну роботу працівників товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційні технології» ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , суб`єктів господарювання ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , дезорганізувавши її, та ускладнило відпочинок мешканців розташованих поряд з майновим комплексом будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за статтею 293 КК за ознаками активної участі у групових діях, що призвели до грубого порушення громадського порядку та суттєвого порушення роботи підприємства.

Разом з тим, з викладу фактичних обставин справи випливає, що ОСОБА_4 обвинувачується, в тому числі й, у виконанні вказівок невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо зайняття і встановлення контролю над територією комплексу «Вінницький консервний завод», опорі працівникам правоохоронного органу та перешкоджання їх законній діяльності. При цьому у формулюванні обвинувачення зазначено, що наведені вище дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування, як вже зазначено, кваліфіковано за статтею 293 КК. При цьому правова оцінка дій ОСОБА_4 щодо протидії законній господарській діяльності та опору працівнику правоохоронного органу, як слідує з наданого суду обвинувального акта, під час досудового розслідування здійснена не була.

Зі змісту частини першої статті 206 КК випливає, що кримінальним законом передбачено кримінальну відповідальність за протидію законній господарській діяльності. Об`єктивна сторона зазначеного злочину, як випливає зі змісту диспозиції вказаної правової норми, полягає, зокрема, у захопленні цілісного майнового комплексу, його частини, будівель, споруд, земельної ділянки, об`єктів будівництва, інших об`єктів та незаконному припиненні або обмеженні діяльності на цих об`єктах та обмеження доступу до них за відсутності ознак вимагання.

Зі змісту частини другої статті 342 КК випливає, що кримінальний закон встановлює кримінальну відповідальність за, зокрема, опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

При з`ясуванні обставин, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, встановлено, що обвинувачений не в повній мірі розуміє характер обвинувачення, в якому він визнає себе винуватим (пункт 3 частини четвертої статті 474 КПК). Крім того, як вже судом зазначено, в обвинувальному акті у викладі фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення зазначено, що ОСОБА_4 вчинив, у тому числі протидію законній господарській діяльності та опір працівнику правоохоронного органу, однак відомості про прийняття відповідного процесуального рішення щодо кримінально-правової оцінки зазначених дій ОСОБА_4 під час досудового розслідування суду надано не було (зокрема, закриття кримінального провадження в цій частині на підставі статті 284 КПК).

Слід зауважити, що згідно із загальними засадами кримінального судочинства, закріпленими, зокрема, у частині третій статті 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Також частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Однак, згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Норма, закріплена у частині сьомій статті 474 КПК, як було зазначено судом, є імперативною, яка зобов`язує суд здійснити перевірку угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Тому суд вважає, що в даному випадку імперативна норма має вищу юридичну силу над диспозитивною нормою і під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суду необхідно перевірити дотримання у кримінальному провадженні загальних завдання та засад кримінального судочинства, в тому числі й щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. При цьому пунктом 1 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди.

Застережень щодо неможливості укладення угоди у кримінальному провадженні, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 469 КПК в контексті пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК під час проведення підготовчого судового засідання встановлено не було, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , згідно з положеннями частини другої статті 12 КК є злочином невеликої тяжкості. Однак, як вже зазначено судом, під час проведення підготовчого судового засідання виникли обґрунтовані сумніви в тому, що під час досудового розслідування було виконано вимоги кримінально-процесуального закону щодо завдання кримінального провадження, що у свою чергу свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що умови угоди відповідають вимогам кримінального закону, що свідчить про те, що умови угоди суперечать вимогам КПК.

Отже, аналізуючи наданий суду обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд приходить до переконання, що остання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому і вимогам КПК, а тому згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК та пункту 1 частини третьої статті 314 КПК в затвердженні угоди необхідно відмовити та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Суд при цьому вважає за необхідне звернути увагу на правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 27.06.2019 р. (справа № 161/13574/18), відповідно до якого преюдиція у вироку на підставі угоди щодо визнання винуватості інших осіб грубо порушує засади презумпції невинуватості. Однак, незважаючи на це, у обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості зазначаються прізвища, ім`я та по-батькові осіб, з якими ОСОБА_4 , на думку органу досудового розслідування, вчинив інкримінований йому злочин.

Керуючись статтями 314-316, 371, 474 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 10.07.2019 р. між прокурором Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_4 з іншої відмовити.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 293 Кримінального кодексу України, відомості про який внесені до ЄРДР 10.07.2019 р. за № 0001555, повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: