ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2902/19 Справа № 192/1352/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про умовно дострокове звільнення від відбування покарання, ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про застосування до нього ст. 81 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він має заохочення за працю в установі, працював, поки не отримав інвалідність, проходить реабілітацію, утримує своє спальне місце в чистоті.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 рокувідмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, ОСОБА_7 відбув 2/3 строку покарання, за період перебування у слідчому ізоляторі характеризувався задовільно, стягнень та заохочень не мав; за період перебування у виправній колонії характеризується задовільно, не працевлаштований на підприємстві установи, не допускає порушень режиму утримання та не має стягнень, за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці має два заохочення, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, не приймає участі в організації виховних заходів, у реалізації програм диференційованого виховного впливу та у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, а тому суд дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.
Крім того, судом враховано те, що засуджений попередньо вже звільнявся від покарання та його відбування, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв нові умисні злочини, а отже, така поведінка засудженого свідчить про відсутність належних висновків у останнього щодо своєї поведінки для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, при цьому лише сам факт того, що останній фактично відбув 2/3 призначеного покарання не може свідчити про його виправлення та наявність підстав для умовно-дострокового звільнення.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_7 , який просив задовольнити вимоги його апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Стаття 6 КВК України передбачає, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Згідно із ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений добросовісною поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.
Статтею 81 КК України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.
Відповідно до Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії по суті внесеного подання.
Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи, а висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 , суд повно і всебічно вивчив дані про особу засудженого та дійшов вмотивованого висновку про відмову у застосуванні щодо засудженого умовно-дострокового звільнення від відбуття призначеного покарання, пославшись на те, що засуджений на даний час не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.
Так, застосування положень ст. 81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є правом суду.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, судом враховано дані щодо особи засудженого, а також те, що ОСОБА_7 попередньо вже звільнявся від покарання та його відбування, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв нові умисні злочини, а також зазначено, що лише сам факт того, що останній фактично відбув 2/3 призначеного покарання не може свідчити про його виправлення та наявність підстав для умовно-дострокового звільнення.
Відповідно до наявної в матеріалах справи характеристики засудженого ОСОБА_7 , засуджений за час його перебування в УВП № 4 м. Дніпро характеризувався задовільно, стягнень та заохочень не мав. Під час перебування в ДУ Солонянська виправна колонія № 21 з 08.08.2013 року засуджений характеризується задовільно, має 2 заохочення, стягнень не має. На підприємстві установи не працевлаштований за власним бажанням. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, в програмах диференційованого виховного впливу. Не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи. Не навчається в СНЦ-21.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про не доведення засудженим свого виправлення.
Наявність у ОСОБА_7 лише двох заохочень за весь період відбування покарання, початок якого рахується з 21.01.2013 року, не свідчить про те, що засуджений своєю поведінкою довів своє виправлення.
Також, судом першої інстанції обгрунтовано взято до уваги те, що засуджений ОСОБА_7 раніше звільнявся від призначеного покарання з випробувальним терміном, на підставі ст.75 КК України, під час якого вчинив нове умисне кримінальне правопорушення, що свідчить про відсутність належних висновків у останнього щодо своєї поведінки після його засудження з випробуванням.
Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він має заохочення, працював, утримує своє спальне місце в чистоті, не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки виконання засудженим своїх прямих обов`язків має враховуватись у сукупності з усіма іншими обставинами.
Твердження ОСОБА_7 про те, що він не працює у зв`язку з інвалідністю, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до характеристики (а.п.18), засуджений на підприємстві установи не працевлаштований за власним бажанням.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що засудженому ОСОБА_7 на засіданні комісії установи від 29.07.2016 року було відмовлено у застосуванні ст.82 КК України, оскільки засуджений не став на шлях виправлення.
Також, засудженому рішенням комісії установи від 24.11.2017 року було відмовлено у застосуванні до нього ст.81 КК України, оскільки ОСОБА_7 не довів свого виправлення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , оскільки відсутні достатні підстави стверджувати, що останній протягом строку відбування покарання довів своє виправлення, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги засудженого не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, тому у задоволенні вимог його апеляційної скарги слід відмовити.
Рішення суду ухвалено згідно з нормами кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням в ухвалі належних і достатніх мотивів і підстав, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 рокущодо засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4