Справа № 467/494/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

представника установи виконання покарань ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка спільне клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» Міністерства юстиції України та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , засудженого вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2015 року за ч.2 ст. 309, ч.1 ст. 317 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70, ч.1 ст. 71 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного на праві власності майна,

ВСТАНОВИВ:

Начальник ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83» та заступник голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області внесли на розгляд суду спільне подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання.

Зокрема, посилались на те, що останній відбув більш як 2/3 визначеного судом строку покарання, постановою начальника колонії від 08 лютого 2018 року переведений з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації для подальшого відбування покарання.

Згідно ч.5 ст. 118 КВК України засуджений залучався до робіт з благоустрою колонії без оплати праці, поліпшення житлово побутових умов та до допоміжних робіт із забезпечення колонії продовольством, приймає активну участь у проведенні ремонтних робіт у гуртожитку, заготівлі овочів, прибиранні сміття на прилеглій території.

До праці ставиться сумлінно, завдання виконує добросовісно, дотримується вимог техніки безпеки та правил поводження з устаткуванням.

За період відбування покарання має добру поведінку, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень не має, один раз заохочувався правами начальника колонії.

Крім того, засуджений не конфліктний, підтримує рівні відносини з з іншими засудженими, дотримується правомірних і ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, щирий, відвертий. Дбайливо ставиться до майна установи, здійснює за ним належний догляд, виконує законні вимоги персоналу установи, роботи із засообслуговування, має достаній рівень необхідних навичок.

Також ОСОБА_4 приймає участь в програмах диференційованого виховного впливу Підготовка до звільнення, а в рамках реалізації програми Професія у 2017 році здобув професію Токар.

Крім того, останній приймає участь у роботі ради колективу засуджених, проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, залучається до оформлення стендів наочної інформації та виготовлення стінгазети.

На профілактичному обліку не перебуває.

Таким чином, засуджений ОСОБА_4 , на думку ініціаторів звернення, своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, у зв`язку з чим вони клопочуть перед судом про його умовно-дострокове звільнення від призначеного судом покарання.

Представник установи виконання покарань та сам засуджений в судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, підтримали подання із підстав, що викладені у ньому, просили його задовольнити.

Прокурор вважав недоведеними правові підстави для звільнення засудженого умовно достроково, оскільки останній допустив порушення режиму відбування покарання, що свідчить про необхідність його подальшого виправлення.

Засуджений, крім цього, пояснив, що виконує роботи з благоустрою колонії, у тому числі й ремонтні.

У свою чергу суд, з`ясувавши позицію прокурора, заслухавши представника установи виконання покарань, самого засудженого, вивчивши зміст клопотання, перевіривши його доводи і обґрунтованість, а також матеріали, що до нього додані, у тому числі, особову справу засудженого, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись законом, прийшов до таких висновків.

Частина друга статті 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Проте, у деяких випадках, подальше виконання покарання є недоцільним внаслідок того, що в процесі його відбування засудженим були досягнуті цілі, визначені ст. 50 КК України.

Так, за наявності підстав і передумов, визначених у ст. 81 КК України, засуджений достроково звільняється від відбування покарання до закінчення строку, призначеного вироком суду.

Зокрема, за правилами п.2 ч.3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.

Таким чином, оскільки засуджений ОСОБА_4 відбув більш ніж 2/3 строку покарання, призначеного йому вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2015 року, то у цьому випадку, суд, з огляду на приписи ст. 81 КК України, має переконатись у тому, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Крім того, під час провадження на підставі Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рим, 04.ХІ. 1950 р.) застосовується принцип affirmanti incumbit probatio - той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження.

Отже, дані, що свідчать про сумлінну поведінку та ставлення засудженого до праці мають бути не лише констатовані у поданні органу чи клопотанні особи, які вносять його до суду, а й доведеними перед судом належними, допустимим й достовірними доказами.
Тож, обов`язок доведення передумов застосування положень ст. 81 КК України, покладається на осіб, які ініціюють перед судом питання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування ним покарання.

Проте, право доводити наявність підстав для такого звільнення не позбавлений і сам засуджений.

В той же час, згідно засад диспозитивності кримінального провадження, сторони є вільними у використанні своїх прав у межах і у спосіб, передбачених КПК України, а суд вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості звільнення засудженого ОСОБА_4 від подальшого відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, суд виходив із такого.

Зокрема, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно виконує роботу, бережно ставиться до робочого інструменту, не порушує правил техніки безпеки.

Висновок же про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Тож, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд установив таке.

ОСОБА_4 відбуває покарання в Арбузинській ВК № 83 з 27 листопада 2015 року.

За період відбування покарання двічі заохочувався правами начальника колонії, а саме : 16 січня 2018 року (за підсумками роботи у 4 кварталі 2017 року) та 16 січня 2019 року (за підсумками роботи у 4 кварталі 2018 року).

Стягнень, як слідує із довідки від 24 квітня 2019 року засуджений не мав.

З 08 лютого 2018 року засудженого переведено з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації колонії у порядку ст.ст. 100, 101 КВК України, що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії Арбузинської ВК № 83 № 1 від 08 лютого 2018 року.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 101 КВК України, засуджені, які стають на шлях виправлення можуть бути переведені до дільниці соціальної реабілітації за наявності умов, визначених, як у цьому випадку, п.2 ч.1 ст. 101 КВК України.

Таким чином, засуджений ОСОБА_4 станом на лютий 2018 року, на думку адміністрації колонії, був таким, що стає на шлях виправлення.

Та як установив суд із витягу з протоколу № 6 засідання комісії від 29 березня 2018 року засудженому було відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

В судовому засіданні засуджений пояснював, що він за власним бажання відмовився від заміни йому частини покарання на більш м`яке, однак, це не підтверджується будь якими іншими доказами та більше того, суперечить матеріалам його особової справи.

Як наслідок, суд робить висновок, що ОСОБА_4 ще в кінці березня 2018 року не довів адміністрації колонії свого виправлення, незважаючи на те, що в лютому цього ж року був переведений до дільниці соціальної реабілітації.

Із такого суд не може зробити однозначного висновку про виправлення засудженого станом на березень 2018 року.

Стосовно ж ставлення засудженого до праці, то суд зважає на таке.

Як видно, засуджений ОСОБА_4 за весь період відбування покарання лише два рази заохочувався правами начальника колоні за підсумками роботи 01 січня 2018 року та 01 січня 2019 року.

З огляду на таке, суд звертає увагу, що засуджений заохочувався лише з 2018 року (один раз), у той час, як відбуває покарання у Арбузинській ВК № 83 кінця листопада 2015 року.

А тому відносно тривалості перебування в колонії ( з 2015 року) лише два заохочення не свідчать про сумлінне ставлення до праці, оскільки відсутність більшої кількості заохочень говорить про те, що адміністрація установи не вбачала у роботі засудженого належного ставлення до праці.

Заохочення у виді подяки застосовувались до засудженого лише безпосередньо перед отриманням права на умовно дострокове звільнення і не мали місце за період, принаймні, 2016 2017 років.

У той час, як сам засуджений в судовому засіданні пояснив, що він вважав, що цього вистачить.

Це свідчить про те, що засуджений хоча й здійснював певні види робіт з благоустрою колонії, втім, старанно ставився до праці незадовго до виникнення у нього права на умовно дострокове звільнення.

При цьому, засуджений не працевлаштований на виробництві колоні, заробітної плати не отримує, а саме по собі те, що він залучається до робіт з благоустрою колонії чи суспільно корисної праці, зокрема, кількість відпрацьованих ним годин, не підтверджується нічим, окрім довідки № 241 від 07 травня 2019 року, у достовірності даних якої суд не може пересвідчитись за умови відсутності жодних інших відомостей, які б свідчили про саме таку кількість відпрацьованих годин.

До того ж, як слідує із вказаної довідки, засуджений працював у середньому 2 години на день, що не свідчить про сильне бажання працювати. А сам засуджений чітко вказати перелік робіт, які він виконував, не зміг.

Тож, надана суб`єктом звернення довідка про залучення засудженого до робіт з благоустрою на підставі ст. 118 КВК України № 241 від 07.05.2019 року, зокрема, у частині кількості відпрацьованих годин, не підтверджена будь якими іншими доказами, а це не дає суду змогу пересвідчитись у достовірності її даних.

Стосовно ж поведінки засудженого за період відбування покарання, то суд зважає на те, що сама по собі відсутність стягнень не свідчить про перевиховання і виправлення засудженого.

При цьому засуджений переведений до дільниці соціальної реабілітації лише з лютого 2018 року, як такий, що стає на лях виправлення, проте, на переконання суду, цей час (з моменту переведення до ДСР і до моменту розгляду цього клопотання) є вкрай нетривалим для можливості зробити висновок про його виправлення.

А інших документів, які б у тій чи іншій мірі свідчили про те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення до клопотання не додано.

Тож, приймаючи рішення, суд ураховував, що згідно ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

У той же час, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

А тому, надаючи оцінку поведінці засудженого ОСОБА_4 і його ставленню до праці, суд керувався принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» і за яким доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, суд не переконався на підставі належних, достовірних і допустимих доказів, в їх сукупності та взаємозв`язку, що засуджений довів своє виправлення та перевиховання протягом хоча й не всього періоду відбування покарання, а, принаймні, досить тривалого.

При цьому, суд зауважує, що сама по собі лише відсутність стягнень у засудженого протягом періоду відбування покарання не може свідчити про наявність достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення, оскільки суд оцінює виправлення засудженого у сукупності із даними про сумлінне ставлення до праці і виправлення має засвідчуватись наявністю заохочень, яких, у даному, конкретному випадку, є замало аби беззаперечно стверджувати про виправлення засудженого.

Інакше кажучи, сама по собі прийнятна характеристика і відсутність стягнень не є підставою для умовно дострокового звільнення, оскільки належна поведінка має оцінюватись в сукупності із ставленням, яке засуджений проявляє до праці.

Тобто, має бути чітко доведеною наявність одночасно двох передумов, необхідних для умовно дострокового звільнення : 1) сумлінна поведінка та 2) належне ставлення до праці.

Але у цьому випадку, суд позбавлений можливості зробити висновок про ставлення засудженого до праці на підставі беззаперечних доказів, позаяк, суб`єкт звернення свого обов`язку доведення обставин, на які він посилається не дотримався.

До того ж, у матеріалах особової справи засудженого відсутні характеристики за період з 2015 по лютий 2018 року, що фактично позбавляє суд зробити висновок про динаміку його поведінки та алгоритм змін у ній із самого початку строку відбування покарання.

Тож, підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, передбачені ст. 81 КК України, на які посилався суб`єкт звернення, не доведені перед судом поза розумним сумнівом, тому суд, будучи наділеним дискреційними повноваженнями щодо вирішення даного питання, вважає за можливе прийняти рішення про відмову у задоволенні цього клопотання із мотивів, що викладені вище.

Тому, керуючись ст. 81 КК України, 369, 370, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні спільного клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» Міністерства юстиції України та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1