Дата документу 29.10.2019 Справа № 334/9303/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/9303/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1657/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула в апеляційному порядку у закритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, який має неповну середню освіту, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ранiше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник адвокат ОСОБА_9 та прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125, ч.1 ст.115 КК України та йому призначено покарання: за ч.2 ст.125 КК України у виді громадських робіт строком 120 годин; за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком 9 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з моменту затримання, а саме з 23 липня 2015 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, постановлено зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з дня затримання 23 липня 2015 року, до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди 17811 грн (сімнадцять тисяч вісімсот одинадцять грн), на відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн (сто тисяч грн). В іншій частині позову відмовлено.
Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, винуватість обвинуваченого, правильність кваліфікації дій останнього, просить змінити вирок суду першої інстанції у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, на підставі п.5 ст.74, ст.49, ч.1,2 ст.106 КК України звільнити останнього від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності та виключити з вироку суду посилання на призначення покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, будучи неповнолітнім; з часу вчинення кримінального правопорушення, а саме з 23 липня 2015 року, минуло 4 роки, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає звільненню від призначеного покарання.

Також вказує на те, що оскільки обвинувачений підлягав звільненню від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України, то суд не повинен був призначати ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок cуду першої інстанції змінити та звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та призначити останньому покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, або більш м`яке покарання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, повинен був звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України.

Вказує, що призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.115 КК України, суд не в повній мірі врахував те, що останній вчинив злочин будучи неповнолітнім, через збіг тяжких обставин, раніше не судимий, довгий час перебував в умовах ізоляції від суспільства, вину визнав, щиро розкаявся, неодноразово вибачився перед потерпілим; в суді змінено обвинувачення, встановлено факт тривалого негативного впливу дорослого ОСОБА_11 на обвинуваченого.

Крім того, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 слухається вже вдруге і покарання, призначені судами, є ідентичними, також призначаючи покарання судом не враховано, що представник прокуратури просив призначити покарання менше ніж призначив суд.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок і призначити йому більш м`яке покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в момент вчинення злочину він був неповнолітнім, знаходився в тяжкій життєвій ситуації, потерпілий на нього негативно впливав, вину він свою визнав, крім того, прокурор просила призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Згідно з вироком суду, 23 липня 2015 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, неповнолiтнiй ОСОБА_6 , знаходячись в примiщеннi квартири АДРЕСА_2 , у ходi раптово виниклого злочинного умислу, направленого на спричинення тiлесних ушкоджень, усвiдомлюючи суспiльно небезпечний характер своїх протиправних дiй, передбачаючи їх суспiльно небезпечнi наслiдки i бажаючи їх настання, нaніc ОСОБА_11 не менш нiж три удари ножем в область шиї та тулуба, спричинивши цим фізичний бiль та, вiдповiдно до висновку експерта судово-медичної експертизи №2876 від 23 липня 2015 року, рани в підщелепній області ліворуч, в проекцiї правого плечового суглоба, в поперековiй областi справа, якi квалiфiкуються як легкі тiлеснi ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також, 23 липня 2015 року, приблизно о 01 годинi 30 хвилин, неповнолiтній ОСОБА_6 , перебуваючи у примiщеннi квартири АДРЕСА_2 у знайомого ОСОБА_11 , у ходi раптово виниклого злочинного умислу направленого на вбивство ОСОБА_12 , оскільки остання перешкоджала йому покинути приміщення зазначеної квартири, вставши з дивану та ставши між ним і вхідними дверима, наніс останній множиннi удари ножем в область грудної клiтини, шиї та спини, у результатi чого ОСОБА_12 померла.
Смерть ОСОБА_12 наступила внаслiдок гострої крововтрати та одиночного слiпого колото-рiзаного поранення шиї з ушкодженням лiвої загальної сонної apтepiї, якi квалiфiкуються як тяжкі тiлеснi ушкодження за критерiєм небезпеки для життя, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Kpiм того, ОСОБА_12 також було заподіяно наступнi тiлеснi ушкодження:
- колото-рiзану рану на переднiй поверхнi грудної клiтини, проникаючу в праву плевральну порожнину з пошкодженням по ходу раневого каналу верхньої частини правої легені, вiдноситься до тяжких тiлесних ушкоджень за критерiєм небезпеки для життя, в прямому причинному зв`язку з настанням cмepтi не перебуває;
- колото-рiзану рану на заднiй поверхнi грудної клітини злiва з пошкодженням по ходу раневого каналу пристiнкової плеври, які вiдносяться до тяжких тiлесних ушкоджень за критерiєм небезпеки для життя, в прямому причинному зв`язку з настанням cмepтi не перебувають;
- двi колото-рiзаних рани задньої поверхнi грудної клітини злiва: у лiвiй надлопаточнiй областi та в проекцiї 9-10 ребер злiва по заднiй пахвовiй лiнiї, які оцiнюються за їх результатом, але не менше як легкі тiлеснi ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, в прямому причинному зв`язку з настанням смертi не перебувають;
- колото-рiзану рану на заднiй поверхнi шиї злiва, яка оцiнюється за її результатом, але не менше як легке тiлесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебуває;
- колото-рiзану рану обличчя в щiчнiй областi лiворуч, проникаючу в ротову порожнину з утворенням перелому коронки 5-го зуба на нижнiй щелепi злiва, оцiнюється за її результатом, але не менше як легке тiлесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і в прямому причинному зв`язку з настанням смертi не перебуває;
- колото-рiзану рану на передньо зовнiшнiй поверхнi середньої третини лівого передплiччя, оцiнюється не менше як легке тiлесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, в прямому причинному зв`язку з настанням смертi не перебуває.
Пiсля вчинення зазначеного кримiнального правопорушення неповнолiтнiй ОСОБА_6 з мiсця вчинення злочину втiк.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити в межах заявлених вимог; прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та підтримала апеляційну скаргу прокурора; представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_9 підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених судом з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, і на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тiлесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; за ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ніким з учасників провадження не оспорюється.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить з такого.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який Законом віднесені до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вчинив злочин будучи неповнолітнім, за місцем проживання характеризувався позитивно, на оперативно-профілактичному обліку в СКМДД не перебував, під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебував, раніше не судимий, також судом враховано висновок досудової доповіді сектору ювенальної пробації м. Запоріжжя, згідно з яким, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства та можливе лише у винятковому випадку, за умови здійснення інтенсивного нагляду. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав вчинення злочину у неповнолітньому віці, активне сприяння розкриттю злочину, а також щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Разом з цим, при визначені строку покарання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував фактичні обставини правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання.

Так, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 раніше не судимий, вчинив злочин у неповнолітньому віці, крім того, злочин вчинив внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, які виразились у негативному впливі на нього з боку потерпілого ОСОБА_11 , що встановлено судом першої інстанції і ніким в апеляційних скаргах не оспорюється, а також важких сімейних обставин, обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та сприяв у встановлені істини у провадженні.

Крім того, судом не враховано те, що згідно з висновком психолого -психіатричної експертизи №548 від 14 вересня 2015 року, за своїм психічним станом, з огляду на вік, у період інкримінованого ОСОБА_6 діяння він не міг повною мірою (обмежено міг) усвідомлювати свої дії і керувати ними, що на думку колегії суддів, також є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.
Викладені обставини, на думку колегії суддів, дають підстави для пом`якшення ОСОБА_6 покарання, призначеного за ч.1 ст.115 КК України, до 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду в зазначеній частині підлягає зміні.

Колегія суддів не погоджується з доводами представника потерпілих про те, що покарання обвинуваченому не може бути пом`якшене через те, що шкода потерпілим до цього часу не відшкодована, що, на думку представника потерпілих, спростовує висновки суду про щире каяття обвинуваченого.

Так, при апеляційному розгляді встановлено, що обвинувачений самостійно не мав реальної можливості відшкодувати шкоду завдану кримінальним правопорушенням, так як на момент вчинення злочину він був неповнолітнім та учнем 11 класу загальноосвітнього учбового закладу, не працював та на час затримання не мав джерела доходу, понад 4 роки перебуває під вартою. Законний представник обвинуваченого - ОСОБА_10 при апеляційному розгляді зазначила, що вона не мала матеріальної можливості відшкодовувати завдану шкоду, оскільки вона одна працює та отримує невелику заробітну платню, якої їй ледве вистачає на життя та надання допомоги сину у СІЗО.

Викладене свідчить про те, що у обвинуваченого не було об`єктивної можливості відшкодувати завдану потерпілим шкоду, в той же час останній заявив про те, що має намір це зробити після звільнення та влаштування на роботу.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України, то колегія суддів погоджується із висновком суду про доведеність вини останнього у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах. Вказані висновки суду ніким не оспорюються.

В той же час, судом не враховано те, що на час судового розгляду закінчились строки давності, передбачені ст.ст.49,106 КК України, про що слушно зазначають в апеляційних скаргах захисник та прокурор.

Як встановлено апеляційним судом, 23 липня 2015 року ОСОБА_6 у віці до вісімнадцяти років вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України.

Вказаний злочин, відповідно до вимог ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Відповідно до вимог ч.1 ст.106 КПК України, звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили злочин у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статей 49 та 80 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Згідно з положеннями ч.1 ст.49 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності.

Так, частиною 1 та пунктом 1 частини 2 ст.106 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин у віці до вісімнадцяти років, звільняється від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, які у разі вчинення злочину невеликої тяжкості складають 2 роки.

На день розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції минуло понад два роки з дня вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Обвинувачений не заперечує проти звільнення його від кримінальної відповідальності за зазначеною статтею з викладених підстав, більш того, сторона захисту сама звернулася до суду з таким клопотанням.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст.417, п.1 ч.2 ст.284 КПК України, оскаржуваний вирок суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України підлягає скасуванню, а обвинувачений - звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.2 ст.106 КК України, а кримінальне провадження за ч.2 ст.125 КК України підлягає закриттю з зазначених підстав.

У зв`язку із тим, що колегія суддів прийшла до висновку про необхідність закриття кримінального провадження в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України, то є слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при визначенні остаточного покарання, безпідставно застосував положення ч.1 ст.70 КК України.

У зв`язку з викладеним, вирок суду відносно ОСОБА_6 підлягає зміні в зазначеній частині, з виключенням з вироку застосування положень ч.1 ст.70 КК України.

Оскільки на день набрання вироком законної сили обвинувачений ОСОБА_6 відбув призначене покарання, колегія суддів вважає за необхідне у відповідності до положень ст.377 КПК України звільнити останнього з-під варти, як такого, що відбув призначене йому покарання.
Керуючись ст.ст.49, 106 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_9 задовольнити; апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02 серпня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125, ч.1 ст.115 КК України, скасувати в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України на підставі ст.49, ч.ч. 1,2 ст.106 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно нього в цій частині закрити з зазначених підстав.

Вказаний вирок в частині призначення ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.115 КК України змінити, пом`якшивши покарання до 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Виключити з вироку посилання на ч.1 ст.70 КК України і призначення покарання за сукупністю злочинів.

У решті вирок суду залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно як такого, що відбув покарання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4