Дата документу 30.07.2019 Справа № 337/2913/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/798/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 337/2913/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Камо Республіка Вірменія, громадянина України, працюючого ПП «Сфера Нова» директор, освіта середня, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 910 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., а всього 5910 грн.
В іншій частині цивільного позову відмовлено.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 03 червня 2016 року і приблизно о 18-00 годині, ОСОБА_9 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_10 , знаходячись у приміщенні кафе «Паляниця», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ентузіастів, буд. 3, наніс не менше одного удару кулаком правої руки в область лівого ока, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 згідно з висновком судової медичної експертизи № 2636 від 19.07.2016 року тілесні ушкодження, а саме: контузію лівого ока зі зниженням зору до 0,3 на ліве око, синець на лівій повіці лівого ока, крововилив на білковій оболонці лівого ока, які у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили незначну, стійку втрату загальної працездатності не менше 10%. Продовжуючи свій умисел, ОСОБА_9 наніс ОСОБА_10 один удар у тулуб, від якого потерпілий впав на підлогу та ОСОБА_11 наніс ще не менше двох ударів кулаком правої руки по тілу ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження, а саме: синці в проекції обох колінних суглобів, синці та садна на задній поверхні у верхній треті лівого стегна, на передній поверхні в середній третині лівого плеча, садна на передньо-наружній поверхні в середній третині лівого стегна, на задній поверхні в середній третині лівого плеча, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, скільки вина ОСОБА_9 в ході судового розгляду поза розумним сумнівом не доведена. Апелянт вважає, що під час судового розгляду встановлено та підтверджується матеріалами кримінального провадження, що саме ОСОБА_10 був ініціатором конфлікту, який стався 19.07.2016, а ОСОБА_9 захищався від нього. На думку захисника, з пояснень свідків, відеозапису події та висновку додаткової судово-медичної експертизи неможливо встановити, яким з ударів ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_10 . Також в ході судового розгляду встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим були тривалі неприязні відносини. Постановляючи вирок суд першої інстанції лише перелічив докази, не надавши кожному з них оцінки. Суд лише частково дослідив висновки судово-медичних експертиз та як наслідок трактував їх лише в бік обвинувачення, проігнорувавши твердження сторони захисту. Судом не спростовано твердження обвинуваченого, що ним були спричинені тілесні ушкодження перебуваючи в стані необхідної оборони, після того, як потерпілий вдарив його стільцем.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 зазначає, що рішення суду прийняте на підставі всебічно, повно та об`єктивно досліджених доказів, які у своїй сукупності не викликають сумнівів у їх належності, допустимості і достатності. Вказує, що потерпілий не був ініціатором конфлікту, а лише зробив зауваження обвинуваченому, жодні докази на підтвердження зворотного відсутні. Так само відсутні докази на підтвердження того, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони.

Просить постановити ухвалу, якою апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; представника потерпілого, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 були дотримані.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 суд першої інстанції обґрунтував його доказами, які були досліджені в ході судового розгляду та відповідають вимогам належності та допустимості.
За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_9 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав повністю. Зі змісту його пояснень випливало, що між ним та потерпілим конфлікт триває вже близько 2-х років через жінку. 03.06.2016 року він зайшов у приміщення кафе «Паляница» випити пива, там зустрів потерпілого, який не захотів з ним привітатися, почав ображати та спровокував конфлікт. Він плюнув в нього, а потерпілий схватив стілець, замахнувся та вдарив, в цілях самооборони Карапетян за ніжку відібрав стілець, потягнув на себе, вдарив-штурхнув потерпілого, той спіткнувся, впав на підлогу та схопив за ногу. Бити потерпілого він не хотів, та не збирався, а коли той почав ображати, не втримався, і вдарив один раз по щоці, а потім декілька разів по тулубу, ударів було три або чотири.
Натомість вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 , які узгоджуються між собою та з письмовими доказами у кримінальному провадженні, а саме:

- висновком експерта №2636 від 19.07.2016 року, у якому констатовано наявність у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень: контузія лівого ока зі зниженням зору до 0,3 (раніше гострота зору 0,6 від 14.10.2010 року) на ліве око, синець на нижній повіці лівого ока, крововилив на білковій оболонці лівого ока, які у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили незначну, стійку втрату загальної працездатності не менше 10 % (т.1 а.с.101-102);
- висновком експерта №2637-д від 19.07.2016 року, відповідно до якого виникнення ушкоджень у ОСОБА_10 можливе при будь якому розташуванні потерпілого відносно нападника, при умові доступності зон пошкодження. Враховуючи локалізацію пошкоджень, вважає, що було нанесено не менше 8 травматичних дій (т.1 а.с. 103-104);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 28.07.2016 року, з участю потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпілий на місці розповів та показав, яким чином і куди йому ОСОБА_16 наносив удари. Слідчий експеримент зафіксований на відеозаписі (т.1 а.с.105-108);
- висновком експерта №2955-д від 29.07.2016 року, відповідно до якого, не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 при обставинах на які він посилається в ході проведення слідчого експерименту 28.07.2016 року з його участю (т.1 а.с.109-110);
- відеозаписом з камери відеоспостереження встановленої у приміщенні кафе «Паляниця» в період з 17-00 годин до 18-40 годин 03.06.2016 року, відповідно до якого видно як ОСОБА_16 плює в бік столу. Після цього наносяться удари ОСОБА_17 в область обличчя, ОСОБА_17 замахується стільцем, який у нього було вирвано, і ОСОБА_16 наносить декілька ударів в область обличчя Ходаковському, останній падає на підлогу і відбувається боротьба (т.1 а.с.115);
- висновком експертної комісії №99/к від 10.08.2018 року, відповідно до якого, враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження (ділянка лівого ока) у ОСОБА_10 , з механізмом його утворення, за записом із камери відео спостереження, комісія вважає, що можливість виникнення ушкодження в ділянці лівого ока можливо в результаті будь-якого удару в травмованого ділянку (т.2).
Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, а в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку і всебічності, та їм дана належна оцінка. Версія обвинуваченого спростована, а висновки щодо наявності вини ОСОБА_9 в нанесенні ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень викладені обґрунтовано і вмотивовано.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника, що саме ОСОБА_10 був ініціатором конфлікту, який стався 19.07.2016, а ОСОБА_9 захищався від нього, на які вказував обвинувачений під час судового розгляду, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що такі твердження не знайшли свого підтвердження. У зв`язку з чим такі показання обвинуваченого суд розцінив як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення.
Свої висновки з приводу версій обвинуваченого суд обґрунтував належним чином, колегія суддів погоджується з ними і вважає, що судом правильно розцінені ці версії як спосіб захисту від обвинувачення з метою уникнення відповідальності за вчинене.

Об`єктивних підстав для породження сумніву у законності отримання доказів і визнання їх недопустимими не має. Так само не встановлено процесуальних порушень і порушень прав обвинуваченого на стадії досудового розслідування.

Відтак, доводи зазначені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

До початку апеляційного розгляду від захисника обвинуваченого надійшло клопотання про дослідження при апеляційному розгляді докази: висновок експерта №2636 від 19.07.2016 та висновок експертної комісії №99/к від 10.08.2018. Проте, вказані у клопотанні докази були досліджені судом. Суд у вироку, на відміну від захисника, обґрунтував свою позицію належним чином, у тому числі, із посиланням на висновки. Захисник у клопотанні не зазначив обставини, які б вказували, що перелічені докази досліджені неповно або з порушенням, тому підстав для повторного дослідження цих доказів і задоволення клопотання адвоката колегія суддів не встановила.

Усі вищенаведені докази підтверджують вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та спростовують доводи обвинуваченого та його захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_9 складу даного злочину.
Однак, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни вироку суду першої інстанції.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Згідно ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, таке звільнення є обов`язковим.
За змістом п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Статтею 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки, які диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину; протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Відповідно до ч.2 ст.12 КК України злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Санкція ч.2 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років, у зв`язку з чим злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України є злочином невеликої тяжкості, відповідно до ч.2 ст.12 КК України.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 року ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, який вчинено ним 03.06.2016 року, тобто після вчинення даного кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минуло більше трьох років.
Оскільки на момент розгляду даного кримінального провадження в суді апеляційної інстанції строки давності передбачені п.2 ч.1 ст.49 КК України вже минули, відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_9 підлягає звільненню від покарання, призначеного судом першої інстанції за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, що дає право суду апеляційної інстанції вийти за межі апеляційної скарги.
Враховуючи вище наведені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції слід змінити.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 рокустосовно ОСОБА_9 , змінити, звільнивши ОСОБА_9 від покарання на підставі п.5 ст.74 КК України.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3