ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2637/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції 640/5303/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 вересня 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И В:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , 1980 року народження, на 60 днів, тобто до 12 вересня 2019 року.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та постановити нову, якою відмовити в продовжені запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник послався на те, що по справі за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263 КК України відсутня обґрунтована підозра. Зазначив, що ОСОБА_7 16.11.2017 року в період 18-10год. по 18-55год. приймав участь у слідчих діях, а тому не міг вчинити злочин, передбачений ч.4 ст.187 КК України, у час встановлений органами досудового розслідування, а показання потерпілого ОСОБА_9 за цим епізодом визивають сумніви в їх об`єктивності, оскільки є суперечливими. Зазначив, що вилучені в ході проведення обшуку речові докази, за епізодом ч.5 ст.185 КК України, з домоволодіння ОСОБА_7 не підтверджують його винуватість, оскільки обвинувачений це домоволодіння здавав в оренду ОСОБА_10 . Крім того указав, що хоча докази по епізоду, за ч.1 ст.263 КК України, ще не досліджувалися, однак захисник наголошує, що обшук автомобіля Volkswagen Transporter, проводив слідчий, який не мав на це повноважень. Також захисник зазначив, що по справі допитані всі свідки та потерпілі, що унеможливлює вплив обвинуваченого на останніх, а сам обвинувачений має місці соціальні зв`язки, а саме постійне місце проживання, дружину, малолітню доньку 2018 року народження, а також малолітню доньку свої дружини.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинів, а саме за ч.4 ст.187, ч.5 ст.185 КК України, за які передбачено найсуворіше покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, а також у вчинені тяжкого злочину, а саме ч.1 ст.263 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до семи років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України за попередньою змовою і в групі, з невстановленими особами, а також з особою, яка знаходиться у розшуку, що свідчить про можливість переховування обвинуваченого від правосуддя, оскільки останній може переховуватися разом з іншими особами.

Крім того, як вбачається з відомостей, які містяться в обвинувальному акті, ОСОБА_7 був раніше судимий 12.09.2006 року Апеляційним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ст.353, ч.2 ст.186, ч.4 ст.189, п.п.9, 12, ч.2 ст.115, ч.1 ст.357, ч.1 ст.263, ч.3 ст.357, ч.3 ст.146 КК України, до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 23.02.2017 року був звільнений на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова умовно-достроково, на невідбуту частину покарання 1 рік 8 місяців 23 дні, однак злочини, які йому інкримінується органами досудового розслідування, мали місце 16.11.2017 року, 19.02.2018 року, 16.05.2018 року, тобто менше ніж через рік з моменту умовно-дострокового звільнення, що свідчить про наявність ризику продовження ОСОБА_7 своєї злочинної діяльності чи вчинення ним інших злочинів.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, який інкримінується ОСОБА_7 , а саме того, що два з них вчинені з корисливих мотивів, а також з урахуванням заподіяної шкоди потерпілим на загальну суму 681 399,88 грн., колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
З приводу тверджень захисника про те, що обвинувачений має дружину, малолітніх дітей на утримання, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки, ці обставини існувала на час вчинення правопорушення, і не стали стримуючими факторами для ОСОБА_7 від противоправних дій.

Отже, на час проведення апеляційного розгляду ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, не втратили свою актуальність, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого йому обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4