О К Р Е М А Д У М К А
"21" жовтня 2019 р.Кагарлицьким районним судом у справі № 372/160/17 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Брянка Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 2009 року Брянківським районним судом Луганської області за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України, винесено вирок, згідно якого:
ОСОБА_1 судом визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України.
Призначено покарання:
- за ч. 3 ст. 186 КК України, - до 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, - до 11 (одинадцяти) років позбавлення волі;
На підставі положень ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинення меньш суворого покарання більш суворим у вигляді 11 років позбавлення волі.
Для слухання даного кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України була визначена колегія у складі трьох суддів Кагарлицького районногоо суду Київської області:
- суддя ОСОБА_2 , - головуючий;
- суддя ОСОБА_3
- суддя ОСОБА_4 .
Користуючись положенням ч. 3 ст. 375 КПК України, заявляю окрему думку щодо вироку Кагарлицького районного суду по даній справі, з огляду на наступні норми процесуальтного та матеріального права, та фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні.
Так, згідно ч. 3 ст. 375 КПК України кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не проголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Окрема думка є окремим процесуальним документом, який складається у довільній формі, - на погляд особи, яка подає такий документ, а тому викладає свою окроему думку наступним чином.
Відповідно, ретельно оцінивши докази по кримінальному провадженні, оцінивши докази на підставі ст. 94 КПК України з точки зору їх об`єктивності, належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, керуючись загальними принципами кримінального поцесу, - верховенство права, законності, рівності перед законом і судом, поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, свободи від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї, , забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередності дослідження показань, речей і документів, диспозитивності, мовою, якою здійснюється кримінальне провадження, приходжу до висновку, що:
- слід визнати невинуватим та виправдати обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні ним злочинів, які передбачено ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що:
1)вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;
2)кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;
3)в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок (особа визнається невинуватою, та виправдовується) також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 КПК України, а саме, - встановлено відсутність події кримінального правопорушення, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Слід зазначити, що доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається на сторону обвинувачення, так як ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (ст. 17 КПК).
Сторона обвинувачення зобов`язана доводити винуватість особи поза розумним сумнівом у вчиненні злочину. Якщо сторона обвинувачення не доведе вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим - судом беззаперечно ухвалюється виправдувальний вирок.
Відповідно, обвинуваченого ОСОБА_5 слід було визнати невинуватим у вчиненні злочинів, які передбачено ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, та, відповідно, ч. 3 ст. 187, КК України за наявності підстави, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України:
- органом досудового слідства та прокурорами в судовому засіданні не доведено факт, що саме ОСОБА_5 вчинив злочини, які передбачено ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України.
Слід зазначити, що виправдання за будь-якою з підстав, які передбачено п.п. 1 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а не їх сукупності, означає повну реабілітацію обвинуваченого ОСОБА_5 , та підтверджує його непричетність до кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За результатами аналізу зібраних у кримінальному провадженні доказів, оцінок показань потерпілого та обвинувачених у мене виникли непереборні сумніви у винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, які й за вказаним фактом.
Сукупність зібраних у справі доказів, які будуть мною проаналізовані нижче, сумнівів не спростовують, а тому зробити беззаперечний і однозначний висновок про доказаність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбаченихч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, неможливо.
Органом досудового розслідування, та в судовому засіданні, на мою думку, вичерпані всі можливості для усунення зазначених сумнівів у винності обвинуваченого та збирання додаткових доказів, а тому, я вважаю, що слід було винести виправдувальний вирок, з огляду на наступне.
Надалі буду надавати оцінку обставинам, та нормам права, викладених у вироці, - по ходу тексту вироку.
Отже, що стосується мотивувальної частини вироку, то зазначаю наступне.
Що стосуєтться фактичних обставин справи, які ніби то встановлені в судовому засіданні, та які вказані на а.с. 1 2 вироку, щодо якого подається окрема думка, то вважаю, що ніякими належними та допустимими, достатніми доказами в розумінні ст.ст. 84 86 КПК України в судовому засіданні не підтвердилися.
Що стосуєтться показів обвинуваченого, а.с. 2 вироку, то дійсно, обвинувачений ОСОБА_1 спочатку визнавав вину у інкримінованих йому діях, проте, в подальшому, вину свою не визнав, пояснивши це тим, що вину за вчинення злочинів взяв на себе, щоб уникнула особа, яка дійсно вчинила дані злочини, - ОСОБА_6 , - його дружина.
Зазначаю, що обвинувачений ОСОБА_1 взагалі міг відмовитися від давання показань в судовому засіданні на підставі положень ст. 18 КПК України (свобода від самовикриття), та положення ст. 63 Конституції України, - а тому його показання неможливо брати до уваги при доведеності обвинувачення, так, зміна показань обвинуваченим, - це його лінія захисту, яка йому надана Конституцією, проте, зазначаю, що зізнання обвинуваченого не є «матір`ю доведення вини».
Саме сторона обвинувачення, - слідчийц під час досудового слідства, та прокурор в судовому засіданні мали довести винність обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються.
Що стосується протоколу огляду місця події з ілюстративною таблицею до нього ( Т. 1, а.с., 218 231, Том № 2, а.с., 210), ) а.с. 3 вироку), то з даного протоколу можна встановити лише той факт, що мало місце вчинення злочину, який передбачено ст. 115 КК України.
Навпаки, вважаю, що даний протокол напряму вказує на невинуватість обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 КК України.
Звертаю увагу суддів вищих інстанцій, що у загиблої ОСОБА_7 на шиї була зав`язана простінь, причому, на два вузли.
Даний факт підвтердився в судовому засіданні.
Під час же слідчого експерименту, та первинних показів ОСОБА_1 , обвинувачений вказав, що він один раз зав`язав вузол, що не відповідає дійсності, та, відповідно, вказує на іншу особу, яка вчинила злочин, - ОСОБА_8 , що мною в подальшому буде також обгрунтовано.
Також під час огляду місця події було вилучено сліди папілярних узорів рук, речі, саму простиню, - з метою зняття відбитків, та проведення експертиз, проте, в подальшому, встановлено, що будь яких доказів перебування обвинуваченого ОСОБА_1 в будинку не виявлено, як то, - відсутні його відбитки пальців, відсутні відбитки слідів низу взуття, відсутній його біологічний матеріал (піт, клітини епітелію) на простині, якою була задушена загибла ОСОБА_7 .
Що стосується показань потерпілої ОСОБА_9 , ( а.с. 3 вироку), то дані покази взагалі ніяким чином не вказують на причетність обвинуваченого ОСОБА_1 до вчинення вбивства, з її слів моживо, і то орієнтовно, встановити перелік викраденого майна.
Що стосується показань неповнолітнього свідка ОСОБА_10 , ( а.с., 3 вироку), то навпаки, його показання вказують на непричетність обвинуваченого ОСОБА_1 до вчинення вбивства.
Моя думка грунтується на тому, що сам свідок вказав, що знайшов загиблу, у якої на шиї було зав`язано два вузли, один, - він зміг розв`язати, а інший, - ні, так як було туго зав`язано.
Звертаю увагу суддів вищих інстанцій, що обвинувачений ОСОБА_5 у своїх первинних показах вказував, що один раз зав`язував простинь, також під час слідчого експерименту показував, що один раз робив вузол на шиї загиблої, що, враховуючи показання свідка ОСОБА_10 , - не відповідає дійсності, та, відповідно, слугує підставою для непереборного сумніву, що саме обвинувачений вчинив даний злочин.
Що стосується показань свідка ОСОБА_11 , (а.с., 3 вироку), то її показання ніяким чином не підтверджують вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються.
Що стосується показань свідка ОСОБА_12 , (а.с., 3 вироку), то її показання ніяким чином не підтверджують вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються.
Що стосується показань свідка ОСОБА_8 , (а.с., 3 4 вироку), то до даних свідчень відношуся критично, так як вони спростовуються показаннями інших свідків в судовому засіданні.
Взагалі, з показань свідків, які були допитанні в судовому засіданні, роблю висновок про те, що показання даного свідка є своєрідною лінією захисту свідка від «можливих підозр» в тій частині, що саме вона вчинила даний злочин.
Що стосується показань свідка ОСОБА_13 , (а.с., 4 вироку), то її показання ніяким чином не підтверджують вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються.
Що стосується показань свідка ОСОБА_14 , (а.с., 4 вироку), то її показання ніяким чином не підтверджують вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються.
Що стосується показань свідка ОСОБА_15 , ( а.с. 4 вироку), то даними показаннями навпаки підтверджується невинуватість обвинуваченого, та навпаки, такими показаннями спростовуються показання свідка ОСОБА_8 , яка вказувала, що в день та орієнтовний час вчинення злочину вона перебувала в гостях у свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні категорично заперечував даний факт, та, відповідно, показання даного свідка навпаки, укріплюють моє переконання, що даний злочин вчинила саме свідок ОСОБА_8 .
Що стосується посилання судді на ту обставину, що вина обвинуваченого ОСОБА_1 підтверджується обвинувальним актом, (а.с. 4 вироку), то таке твердження судді вважаю, в крайньому разі, - юридично не коректним.
Що стосується показань свідка ОСОБА_16 , ( а.с. 4, 5 вироку), то з даних показань лише посилюється моя позиція щодо того, що даний злочин вчинила саме свідок ОСОБА_8 .
Що стосується повідомлень Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, ( а.с., 5 вироку), то з даних повідомлень вбачається лише, що вказаний злочин вчинила саме свідок ОСОБА_6 , та вбачається, відповідно, непричетність обвинуваченого ОСОБА_1 до вчинення вбивства.
Що стосується показань свідка ОСОБА_17 , ( а.с., 5 вироку), то з даних показань вбачається, що саме свідок ОСОБА_8 підшуковувала осіб, які б могли вбити її рідну тітку, - загиблу по даній справі ОСОБА_7 .
Що стосується висновку судово медичної експертизи № 257 від 13.10.2016 року, ( а.с., 5 6), то хочу зупинитися на даному висновку окремо.
Звертаю увагу суддів вищих інстанцій про кількісні та якісні характеристики тілесних ушкоджень, які були виявлені на тілі загиблої ОСОБА_7 під час проведення експертизи трупа.
Так, на тілі загиблої виявлено чисельні садна, - внаслідок ковзання, тертя, ударів під кутом, крововиливи від ударів та стиснення.
На моє внутрішнє переконання, перед настанням смерті між загиблою ОСОБА_7 , та особою, яка спричинила смерть, відбувалася бійка, причому, на протязі досить тривалого часу, - з огляду на кількість виявлених тілесних ушкоджень.
Характер та кількість отриманих загиблою тілесних ушкоджень вказує на ту обставину, що особа, яка спрчинила смерть загиблій, - була не набагато сильніша в фізичному розумінні, відповідно, напрошується логічний висновок, що вбивство вчинила жінка, а не чоловік.
Так, вбивства, які вчиняють жінки, як правило, вчиняються з більшою жорстокістю, з нанесенням більшохї кількості ударів, - в силу фізичних властивостей жінки, чоловіки ж, - навпаки, - вчиняють вбивство, як правило одним або декількома ударами, - в силу своєї фізичної переваги.
Так, ще раз звертаю увагу на ту обставину, що у загиблої велика кількість синців на тілі, що передбачає нанесення великої кількості ударів, на колінах садна, - внаслідок ковзання, тобто, передбачається примусове переміщення загиблої, яка перебувала в положенні стоячи на колінах по підлозі, а також на шиї у загиблої було зав`язано два вузли на шиї, - що вказує на ту обставину, що особа, яка вчиняла вбивство, - не була переконана, що досить сильно затягнула петлю.
Підсумовуючи вищевикладене, що стосується тілесних ушкоджень, вважаю, що дане вбивство вчинено не чоловіком,зокрема, - не обвинуваченим ОСОБА_1 , а іншою особою, причому, - жіночої статі, зокрема, вважаю, що, з огляду на показання свідків, дорпитаних в судовому засіданні, - це може бути свідок ОСОБА_8 , яка роками підшуковувала осіб, які б могли здіснити таке вбивство.
Вважаю, що в даному випадку необхідно було б залучити до участі в справі психолога, якого слід було б допитати в судовому засіданні на предмет того, чи відповідає дане вбивство, як вбивству, вчиненому чоловіком, чи вчинене жінкою.
Окрім того, звертаю увагу суддів вищих інстанцій, що під час слідчого експерименту обвинувачений показував, що він лише один раз вдарив загиблу, після чого затягнув петлю з простирадла на її шиї.
При таких обставинах справи на тілі загиблої не було б виявлено чисельні садна, - внаслідок ковзання, тертя, ударів під кутом, крововиливи від ударів та стиснення.
Що стосується слідчого експерименту, ( а.с., 6), то до його наслідків відношуся гранично критично з огляду на обставини, які викладені мною вище при оцінці висновку судово медичного експерта про причини смерті загиблої особи.
Що стосується показань обвинуваченого ОСОБА_1 , ( а.с., 6), то ще раз наголошую на тій обставині, що показання обвинуваченого не можуть братися до уваги при доведеності чи не доведеності вини обвинуваченого, так як доведення вини обвинуваченого апріорі покладається на сторону обвинувачення, що передбачено Основним Законом, - Конституцією України.
Що стосується заяви ОСОБА_8 про добровільну видачу телефону, ( а.с., 7), то, навпаки, видача телефону, який згідно даних проведених відповідними службами, знаходився в районі вчинення злочину під час його вчинення, - навпаки свідчить про обгрунтовані підозри того, що саме ОСОБА_8 знаходилася на місці вчиненні злочину.
Що стосується висновку експерта № 12 4/620тв від 16.06.2017 року, ( а.с., 7 вироку), то до даного висновку відношусь критично, адже оцінка викрадених предметів, а саме, виду, кількості, ваги, - грунтуються лише на показаннях потерпілої, які ніякими належними та допустимими доказами не підтверджені.
Що стосується свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , ( а.с. 7), то даний доказ ніяким чином не впливає на винуватість чи невинуватість обвинуваченого ОСОБА_1 .
Що стосується висновку судово психіатричного експерта № 387 від 21.09.2016 року, ( а.с. 7 вироку), то даний доказ ніяким чином не вказує на винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним злочинів, даний доказ лише підтверджує, що ОСОБА_1 є осудною особою.
Що стосується висновку експерта № 19/4 03/1511 від 01.11.2016 року, ( а.с., 7 8), то даний висновок не те що підтверджує винуватість обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, а навпаки, - опосередковано вказує на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_1 непричетний до вчинення злочинів, тобто, - на місце злочину не виявлено слідів папілярних узорів, які належать ОСОБА_1 , так як такі сліди належать іншій особі, - навіть на загиблій власниці будинку.
Що стосується висновку експерта № 19/8 04/471 від 15.11.2016 року, ( а.с., 8 вироку), то до даного висновку відношусь критично, адже оцінка викрадених предметів, а саме, виду, кількості, ваги, - грунтуються лише на показаннях потерпілої, які ніякими належними та допустимими доказами не підтверджені.
Що стосується рішення ВПС «Дергачі» МАПП «Гоптівка» від 28.04.2016 року, ( а.с. 8 вироку), то даний доказ не є підтвердженням доказу вини обвинуваченого.
На мою думку даний доказ є опосередкованим доказом того, що обвинувачений не вчиняв даного злочину, так як саме йому не було перепон залишити територію держави Україна, він її не полишив лише тому, що не випустили малолітню дитину, матір`ю якої є саме свідок ОСОБА_8 .
Що стосується заяви ОСОБА_1 про добровільну видачу одягу, в якому він був затриманий, ( а.с., 8), то даний доказ також на мою думку підтверджує невинуватість обвинуваченого, адже на його одязі не виявлено слідів боротьби (як вбачається з висновку судово медичного експерта, між загиблою та особою, яка спричинила смерть, йомовірно, відбувалася бійка), - пошкодження тканин, відсутність елементів одягу, також відсутні біологічні сліди, які належали б загиблій особі.
Що стосується протоколу тимчасового доступу до речей і документів, ( а.с., 8), то, навпаки, даний доказ лише підтверджує обгрунтовану підозру, що саме ОСОБА_8 вчинила злочин, так як саме вона в ніч вчинення злочину здавала вироби з золота, які, ймовірно, належали загиблій особі.
Що стосується протоколу огляді місця події від 22.12.2016 року, (а.с., 8), то даним доказом на мою думку, лише підтверджується обгрунтована підозра в тому, що смае ОСОБА_8 вчинила вбивство, так як вона після смерті загиблої особи користувалася кредитною банківською карточкою, яка належала загиблій ОСОБА_7 .
Підсумовуючи вищевказані обставини справи, вважаю, що вбивство ОСОБА_7 скоєне не обвинуваченим ОСОБА_1 , на моє глибоке переконання, таке вбивство вчинене саме ОСОБА_8 , яка є свідком по аній справі.
Можливо, ОСОБА_18 і був присутній при вбивстві, (що, до речі, не підтверджується жодним доказом, вказаним у вироці), проте, вбивство вчинила інша особа (підтверджується наявністю невстановлених слідів пальців рук, вібитком взуття), - зокрема, майже всі докази, зокрема, показання свідків, - вказують на ту обставину, що у вбивсті ОСОБА_7 була зацікавлена саме ОСОБА_8 , яка є дружиною обвинуваченого.
Відповідно, вважаю, що первинно обвинувачений ОСОБА_1 давав показання про визнання вини з метою усунення від кримінальної відповідальності його дружини, проте, після того, як він дізнався, що його дружина проживає вже з іншою особою, він вирішив більше не брати вину на себе, хоча і прямо не вказує на ОСОБА_8 , адже вона залишається матір`ю його дитини.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Отже, суд зазначає, що єдиною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто, наявність в даному випадку у діях обвинуваченого ОСОБА_1 усіх юридичних ознак злочинів, визначених в диспозиції ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України.
Отже, кримінальне законодавство виконує свої завдання притаманним йому способом, (ч. 2 ст. 1), а саме, - визначає коло та види суспільно небезпечних діянь, називає їх злочинами і встановлює за їх вчинення відповідне покарання. Це означає, що кримінальну відповідальність і покарання тягне за собою тільки така суспільно небезпечна дія або бездіяльність, яка повністю підпадає під ознаки складу злочину, що визначені в законі.
Слід зазначити, що в ст. 2 закріплені основні принципи кримінального права - принцип законності і принцип відповідальності особи за вчинене діяння при наявності її вини.
Характерними ознаками кримінальної відповідальності є:
- її зв`язок лише із спеціальним видом правопорушення - злочином;
- обов`язок особи відповідати перед державою за свої злочинні діяння і бути покараною (зазнати обмежень, втрат);
- міра відповідальності (покарання) особи за вчинений нею злочин визначається лише судом відповідно до закону.
Відповідно, згідно з ст. 2 КК України загальною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у дії або бездіяльності особи усіх юридичних ознак злочину, визначеного КК. Думки, бажання, переконання, хоч би і висловлені у тій чи іншій формі, самі по собі, якщо вони не були втілені у конкретному протиправному діянні, не породжують кримінальну відповідальність.
Кримінальна відповідальність настає за протиправні діяння людини, які були нею вчинені умисно або з необережності.
Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причиновий зв`язок, а іноді, крім того, час, спосіб, місце, обстановка вчинення злочину) і суб`єктивних (суб`єкт, вина, крім того, у ряді випадків, мотив, мета) ознак, які характеризують певне суспільно небезпечне діяння як злочин, що створює таке юридичне поняття, як склад злочину.
Отже, вчинення особою злочину, - це з правової точки зору підстава виникнення кримінальної відповідальності, пов`язаною з появою у особи, яка вчинила злочин, обов`язку перетерпіти певні зміни свого правового становища.
Зглядаючись на положення ст. 2 КК України, приходжу до непереборного висновку, що стороною обвинувачення під час розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 не наведено в повному обсязі належних, допустимих, прямих чи не прямих доказів, які б свідчили про ту обставину, що в діях обвинуваченого ОСОБА_1 містяться ознаки, які б слугували б підставою для кримінальної його відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України;
Отже, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У разі скасування вироку суду, як неправосудного, держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Зглядаючись на вищевказану норму основного Закону України, слід зазначити, що вона закріпила в собі п.1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, принципі 36 Звід принципів захисту всіх осіб, що піддаються затриманню або ув`язненню в будь-який формі, презумпцію невинуватості.
Презумпція невинуватості об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримі- нального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Отже, правило презумпції невинуватості означає, що обвинувачений може бути визнаний винним у вчиненні злочину і покараний лише за умови, що його вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду.
Принцип презумпції невинуватості охоплює такі демократичні ідеї правосуддя, які як правові положення одержали закріплення в Конституції України, а також глибоко і всебічно конкретизовані в різних нормах кримінально - процесуального законодавства:
- ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, (ч. 2 ст. 62 Конституції України).
Відповідно до положень діючого КПК України вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи зобов`язані прокурор, слідчий, на яких покладається обов`язок виявити обставини, які як викривають, так і виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.
Отже, як зазначалося мною вище, на мою думку при проведенні досудового слідства стороною обвинувачення не було забезпечено повного та об`єктивного дослідження обставин справи, напроти, допущене халатне відношення до проведення досудового слідства, що потягло за собою практично повну відсутність доказової бази для обвинувачення Чинталова Едуарда
- Отже, ще раз наголошую на тому, що в умовах правової держави обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Відповідно до закону доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність суспільно небезпечного діяння, винуватість особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази повинні бути отримані тільки уповноваженими на те органами чи посадовими особами, законним способом, з точно і вичерпно передбачених законом джерел, а форма їх фіксації має бути передбачена законом.
Слід зазначити, що, оцінивши всі докази, надані стороною обвинувачення по даному кримінальному провадженні по даному епізоду, приходжу до висновку щодо того, що обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, які передбачені ч. 3 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України ґрунтується лише на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами, що і послугвало подання мною даної окремої думки.
21.10.2019 року Суддя: ОСОБА_3