Справа № 350/1243/17
Провадження № 11-кп/4808/371/19
Категорія ч.3 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю:

секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2019 року про продовження строку тримання під вартою,

в с т а н о в и в :

1. Зміст та обґрунтування ухвали суду першої інстанції.

1.1. Оскаржуваною ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 КК України, на строк 60 днів.

1.2. Суд дійшов висновку, що урахуванням визначеного раніше судом обсягу доказів та порядку їх дослідження судовий розгляд ще не завершений, потерпілі, свідки та сам обвинувачений не допитані, а зміна запобіжного заходу на більш м`який не забезпечить належної процесуальної поведінки останнього та може призвести до того, що ОСОБА_10 може чинити спроби впливу на свідків та потерпілих, які ще не допитані. Такі ризики втручання обвинуваченого у здійснення правосуддя виправдовують тримання останнього під вартою. Суд першої інстанції, враховуючи дані про особу обвинуваченого (раніше не був працевлаштованим, не має міцних соціальних зв`язків, стан здоров`я), який може переховуватись від суду, дійшов висновку, що підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу немає, доказів з цього приводу стороною захисту не надано.

2. Доводи апеляційної скарги (а.п. 63-65):

- доводи суду є безпідставними та такими, що суперечать вимогам кримінального процесуального закону;

- прокурор при поданні клопотання не надав суду будь-яких доказів та обґрунтувань того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а тяжкість злочину не є підставою для обрання найбільш суворого запобіжного заходу;

- обвинувачений ОСОБА_10 , в порушення приписів ст. 28 КПК України (щодо розумних строків), на протязі двох років утримується під вартою; ОСОБА_10 особою молодого віку, має постійне місце проживання, хоче стати на шлях виправлення, працевлаштуватись, однак тривале перебування під вартою є обмеженням його прав на вільне пересування та волевиявлення та свободу;

- безпідставними є доводи прокурора з приводу того, що причиною продовження запобіжного заходу є те, що не допитано всіх свідків та потерпілих, не досліджено матеріалів справи, адже саме сторона обвинувачення, згідно приписів ст. 23 КПК України, повинна забезпечити присутність свідків, потерпілих, але на протязі двох років цього не можуть.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу, обрати обвинуваченому інший запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

3. Провадження в апеляційному суді.

3.1. Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити.

3.2. Прокурор заперечив доводи апеляції. Просив залишити ухвалу суду без змін.

4. Мотиви рішення апеляційного суду.

4.1. Щодо можливості та меж апеляційного перегляду

13.06.2019 Конституційний суд України вирішив визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Тому питання продовження строку тримання під вартою підлягає апеляційному перегляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України в межах апеляції, доводів та заперечень сторін кримінального провадження, згідно приписів ст. 404, 405, 407 КПК України.

4.2. Щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

4.2.1. Згідно з ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У п. 180 рішення у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" ЄСПЛ визначив, що слово "законний" та словосполучення "відповідно до процедури, встановленої законом" у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного

законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства.

Згідно ст. 331 КПК України суд при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду повинен постановити мотивовану ухвалу з дотриманням вимог глави 18 вказаного Кодексу. Ці вимоги закону судом не дотримані.

4.2.2. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Аналогічні висновки містяться у справі «Прокопенко проти України», в якому зазначено, що згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою.

За змістом ст. 194 КПК України на суд покладено обов`язок установити: 1) обґрунтованість підозри (ст. 177 КПК України); 2) наявність ризиків (ст. 177 КПК України); 3) можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів (ч.1. ст. 183 КПК України).

Ці обставини, за приписами ст. 178 КПК України, визначаються через оцінку: 1) вагомості доказів для підозри; 2) тяжкості можливого покарання; 3) віку та стану здоров`я; 4) міцності соціальних зв`язків (місце проживання, наявність родини, утриманців тощо); 5) наявності місця роботи або навчання; 6) репутації; 7) майнового стану; 8) наявності судимостей; 9) дотримання умов запобіжного заходу; 10) наявності повідомлення про підозру у вчиненні іншого правопорушення; 11) розміру майнової шкоди чи доходу, вагомості доказів цього.

Жодних інших підстав, ніж були на момент прийняття рішення судом у 2017 році, не з`явилось. В ухвалі суду тільки констатується тяжкість злочину, продовження існування ризиків і висновок, що жоден інший більш м`який запобіжний захід ризикам запобігти не зможе через відсутність міцних соціальних зв`язків, сім`ї, утриманців у обвинуваченого, який може переховуватись.

Такі висновки суду є явно недостатніми для продовження тримання обвинуваченого під вартою, вони не відповідають ні матеріалам провадження, ні прецедентній практиці ЄСПЛ.

У справі «Ігнатов проти України» Європейський суд констатував порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв`язку з відсутністю в ухвалі районного суду від 01 жовтня 2013 року будь-якого обґрунтування для продовження строку тримання заявника під вартою, та що, незважаючи на прийняття нового Кримінального процесуального кодексу України від 2012 року, його положеннями не встановлювався обов`язок суду умотивовувати своє рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати граничний строк застосування цього запобіжного заходу.

Розглянувши скарги заявника за пунктом 3 статті 5 Конвенції Європейський суд зазначив, що тримання його під вартою тривало близько одного року та восьми місяців. При цьому, продовжуючи тримання заявника під вартою та відмовляючи у задоволенні його клопотань про звільнення, національні суди здебільшого посилались на аналогічні підстави, наведені при його затриманні, та не додавали жодних нових деталей. Крім того, національні суди не розглядали можливості застосування альтернативних запобіжних заходів. З огляду на це, а також на свою попередню практику у справах проти України, Європейський суд встановив порушення пункту 3 статті 5 Конвенції.

Необґрунтоване та невмотивоване судове рішення не може залишатися в силі, оскільки має вигляд безпідставного автоматичного продовження тримання під вартою.

4.3. Щодо розумних строків, співмірності й можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

4.3.1. Це основні питання. Ч. 3 ст. 185 КК України передбачає відповідальність за тяжкий злочин, покарання за який від 3 до 6 років позбавлення волі. Морис перебуває під вартою з 2017 понад два роки.

У практиці Європейського суду з прав людини вироблено критерії для визначення розумності строку розгляду конкретної справи: 1) складність справи; 2) поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); 3) поведінка судових та інших державних органів; 4) важливість предмету розгляду для заявника.

За приписами ч. 3 ст. 28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення провадження; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Оцінивши ситуацію за всіма указаними критеріями, апеляційний суд дійшов висновку, що розумні строки тримання обвинуваченого під вартою для забезпечення кримінального провадження спливли і ОСОБА_10 перебуває під вартою неспівмірно тривалий час без остаточного судового рішення.

По-перше, суд в ухвалі фактично констатував, що протягом 2 років розгляду справи потерпілий, свідки, сам обвинувачений не допитані. Тому питання оцінки складності справи перед апеляційним судом не стоїть особа просто тримається під вартою без реального поступу у вирішенні справи, фактично вже відбуває покарання, адже у разі визнання винуватим і призначення позбавлення волі ОСОБА_10 уже б відбув понад чотири роки згідно з законом, який був чинний на момент узяття його під варту. Тобто йому гіпотетично могло б бути призначене покарання менше за вже відбуте в якості запобіжного заходу. Таку ситуацію належить визнати неприпустимою через явну неспівмірність тривалого терміну реального позбавлення волі із метою запобіжного заходу та завданнями судочинства.

По-друге. За тими матеріалами, які були надані апеляційному суду в якості обґрунтування рішення суду першої інстанції, кримінальне провадження складності собою не являє ні за кількісними показниками об`ємів досліджуваної інформації, ні за складністю організації судових засідань, ні за складністю правової ситуації, яка підлягає вирішенню.

Прокурор не зміг відповісти на питання про орієнтовний час завершення судового провадження. Даних про затягування процесу з боку ОСОБА_10 матеріали провадження і ухвала суду не містять. Тому є підстави для висновку, що він утримується під вартою поза розумними строками, які необхідні для забезпечення належної поведінки особи на час вирішення справи.

У такому випадку ч. 3 ст. 5 Конвенції прямо велить у разі неспроможності забезпечення розгляду справи упродовж розумного строку вирішувати питання звільнення під час провадження.

4.3.2. Практика ЄСПЛ в якості інструменту для застосування виробила ряд загальних критеріїв для вирішення питання про співмірність втручання у конвенційні права особи: 1) Легітимна (законна) мета; 2) Дотримання процедури встановленої законом; 3) Пропорційність відповідність засобів меті.

У даному випадку з леґітимною метою при дотриманій процедурі суд першої інстанції не виконав вимогу співмірного застосування заходів, які обмежують права людини на свободу і особисту недоторканність.

З одного боку, крадіжка з проникненням є тяжким злочином з покаранням від 3 до 6 років позбавлення волі. Це покарання може бути серйозним мотивом уникнути суду, перешкодити встановленню дійсних обставин. Але таке міркування до даного випадку застосувати не можна, оскільки для такого висновку відсутні факти, які б могли бути використані в якості переконливих аргументів.

З другого боку, ОСОБА_10 під вартою в якості запобіжного заходу поза розумними строками, його подальше немотивоване утримання не відповідає ні вимогам ч. 3 ст. 5 Конвенції щодо імперативу забезпечення розгляду справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, ні фактичним потребам розгляду справи чи іншим обставинам, які повинні бути враховані при цьому (ст. 28 КПК України). Правових підстав для позбавлення волі до остаточного судового рішення, як зазначалось, у матеріалах провадження немає.

Утримання під вартою поза розумними строками без належного обґрунтування є неможливим. Тому є необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, який без порушень засад ст. 5 Конвенції зможе ґарантувати належну поведінку ОСОБА_10 до прийняття остаточного судового рішення.

5. Рішення апеляційного суду.

5.1. Щодо скасування ухвали суду.

За умов, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_10 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, його продовження з-за цього є неспівмірним меті заходу, а судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення апеляції та скасування ухвали суду першої інстанції.

5.2. Щодо іншого запобіжного заходу.

Апеляційний суд виходить із того, що і в суді першої інстанції, і під час апеляційного перегляду прокурор не обґрунтував необхідність тримання ОСОБА_10 під вартою, як не обґрунтував і те, чому не можна застосувати домашній арешт відповідно до приписів ст. 181 КПК України.

Обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_10 згідно обвинувального акту, а рівно й існування ризиків, пов`язаних із тяжкістю обвинувачення, апеляційним судом під сумнів не ставиться.

Водночас, дані матеріалів провадження не указують на неможливість застосування до нього іншого більш м`якого запобіжного заходу. Тяжкість обвинувачення та попередні дані про особу самі по собі, без інших даних, які можуть підвищити ймовірність виникнення наміру уникнути суду, не може бути підставою для продовження тримання під вартою.

На думку колегії суддів, перешкод для застосування цілодобового домашнього арешту немає за умов належного контролю за поведінкою ОСОБА_10 . Додатковими гарантіями можуть бути невідкладне вилучення особистих документів для усунення можливості покинути Україну та покладення інших обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись статтями 181, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 422 КПК України Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , задовольнити.

Ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2019 року про продовження строку тримання під вартою скасувати.

Змінити ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу слідчого, прокурора чи суду.

Покласти на ОСОБА_10 обов`язки відповідно до вимог ст. 194 КПК України: прибувати за першим викликом до слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи, навчання; утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками у даному провадженні та іншими особами, які будуть визначені слідчим, прокурором, судом; невідкладно здати на зберігання слідчому (прокурору) свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_10 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Також роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_10 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Ухвалу апеляційного суду про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту направити для виконання до установи покарань м. Івано-Франківськ № 12 та органу Національної поліції за місцем відбування обвинуваченим домашнього арешту.

Контроль за виконанням ухвали апеляційного суду покласти на прокурора, що здійснює процесуальне керівництво.

Строк дії ухвали до 21 жовтня 2019 року.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України в порядку виконання цієї ухвали негайно доставити обвинуваченого до місця проживання і звільнити з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5