В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000883, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 , заступника начальника відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ТОВ «Іксора» на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2018 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Херсон, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
потерпіла ОСОБА_8 ,
представник потерпілої ОСОБА_9 ,
представник цивільного відповідача ТОВ «Іксора» ОСОБА_10 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки із покладенням, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалено на користь потерпілої ОСОБА_8 стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у відшкодування майнової шкоди 38 400 грн., моральної шкоди 38 400 грн., з ТОВ «Іксора» у відшкодування майнової шкоди 34 187 грн., моральної шкоди 61 600 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертних досліджень 7 158,80 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, призначити покарання без додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнути на її користь в солідарному порядку з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ТОВ «Іксора» у відшкодування майнової шкоди 500 000 грн., моральної шкоди 4 000 000 грн.

Представник цивільного відповідача ТОВ «Іксора» просить вирок скасувати в частині стягнення майнової і моральної шкоди з ТОВ «Іксора» та ухвалити в цій частині новий, яким стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_8 у відшкодування майнової шкоди 3 200 грн. та моральної шкоди 35 000 грн.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_6 зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_5 не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.
Вважає що суд не надав належної оцінки особі обвинуваченого, зокрема тим обставинам, що ОСОБА_5 є професійним водієм із багаторічним стажем, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності за порушення правил в сфері безпеки дорожнього руху не притягався, після дорожньо-транспортної пригоди вжив усіх заходів для мінімізації негативних наслідків для потерпілого. Відшкодував витрати на лікування потерпілому ОСОБА_11 у повному обсязі.
Зауважує на тому, що керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу обвинуваченого.
Наведені обставини, на думку апелянта, дають підстави для призначення ОСОБА_5 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, яке полягає у неправильному звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Зазначає, що приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, суд не дотримався вимог чинного законодавства, зокрема, не врахував обставин злочину, оскільки саме злочинна недбалість обвинуваченого, який керував засобом підвищеної небезпеки, стала причиною дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула ОСОБА_12 , а потерпілий ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам, а тому не сприятиме виправленню обвинуваченого та не зможе запобігти вчиненню ним нових злочинів.

Потерпіла ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, безпідставно врахував щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 жодного разу не звертався із вибаченнями.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував в достатній мірі розміру нанесеної їй майнової та моральної шкоди. Вказує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона понесла витрати на поховання матері, оформлення спадщини, відновлення свого психологічного стану та стану доньки на загальну суму 94 242,19 грн.
В цілому, оцінює завдану їй майнову шкоду на загальну суму 500 000 грн., а моральну 4 000 000 грн.
Вважає, що ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Представник цивільного відповідача ТОВ «Іксора» вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в частині стягнення з ТОВ «Іксора» моральної та майнової шкоди на користь потерпілої, а також розміру такого стягнення.
Зазначає, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 за шкоду, заподіяну під час керування автобусом марки «Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована за полісом цивільно-правової відповідальності № АК/3801301 від 20.06.2017 р. у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», відповідно якому, розмір страхового відшкодування за шкоду, завдану здоров`ю застрахованим транспортним засобом ТОВ «Іксора» визначений в сумі 200 000 грн., а за шкоду, завдану майну 100 000 грн.
З посиланням на ст. 1194 ЦК України, зазначає, що у разі відсутності згоди особи, відповідальність якої застрахована, на відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.
Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що встановлено судом першої інстанції та ніким не спростовано, а також те, що розмір відшкодувань, який підлягає стягненню знаходиться в межах ліміту відповідальності страховика, стягнення майнової та моральної шкоди підлягає виключно з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Вважає, що розмір майнової та моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції є необґрунтованим та не підтверджений належними та допустимими доказами.
Зазначає, що ОСОБА_8 не надано суду жодного належного доказу на підтвердження здійснення нею оплати, як на встановлення пам`ятника, так і на придбання предметів для поховання, а накладні, які надані нею до суду не підтверджують здійснення нею саме передачі грошових коштів за товари та послуги.
На думку апелянта, з усього обсягу витрат, пов`язаних з похованням потерпілої ОСОБА_12 , належним чином підтверджено лише 3 200 грн., як оплата послуг за перевезення пасажирів на похорон, які і підлягають стягненню, як матеріальна шкода, на користь ОСОБА_8 .
З приводу розміру моральної шкоди, вважає, що її розмір є завищеним і не підлягає стягненню в такому розмірі. Погоджується із позицією потерпілої, відповідно якої, остання зазнала моральних страждань і її втрата є тяжкою, однак, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував саме такого розміру моральної шкоди. Потерпіла не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй було завдано моральної шкоди, яку можна оцінити в сумі 100 000 грн. Вважає, що нею не доведено тяжкості вимушених змін у її житті, часу та зусиль, необхідних для відновлення її попереднього стану.

В своїх запереченнях захисник ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_8 в своїх запереченнях на апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача ТОВ «Іксора» просить відмовити у їх задоволенні.

Представник цивільного відповідача ТОВ «Іксора» в своїх запереченнях просить апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

26.10.2017 р. близько 09.35 год. (в денний час доби) водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автобусом «БАЗ А079.25» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій асфальтованій проїзній частині автодороги Н-11 «Дніпропетровськ-Миколаїв» зі швидкістю близько 64,7-66,5 км/год, зі сторони м. Миколаєва в напрямку м. Новий Буг, та при в`їзді до населеного пункту м. Баштанка Миколаївської області, на заокругленій частині автодороги, що обмежувала видимість у напрямку його руху, водій ОСОБА_5 розпочав виконувати маневр обгону невстановленого вантажного транспортного засобу у з`єднані з причепом.
Під час руху водій ОСОБА_5 порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3 «б», 10.1 та 14.2 «в» Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, та її змінам, перед початком виконання маневру обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхав на зустрічну для себе смугу руху, рухаючись по якій в`їхав в населений пункт м. Баштанка, та своїми діями створив небезпеку для руху водієві автомобіля «АЗЛК 21406» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 , який рухався по вул. Ювілейній у м. Баштанка в напрямку м. Миколаєва, та своєчасно не вжив всіх можливих заходів для усунення створеної його діями небезпеки для руху останньому. На непрогнозовані дії водія ОСОБА_5 водій автомобіля «АЗЛК 21406», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 відреагував зміною напрямку руху його транспортного засобу на праве узбіччя за напрямком свого руху з метою звільнення для водія ОСОБА_5 своєї смуги руху та надання можливості закінчити останньому розпочатий ним маневр обгону, на що водій ОСОБА_5 також змінив напрямок свого руху на вищевказане узбіччя зустрічної для нього смуги руху та застосував екстрене гальмування, при цьому, не переконавшись, що вказаний маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля «БАЗ А079.25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з передньою частиною автомобіля «АЗЛК 21406», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на узбіччі зустрічної для нього смуги руху.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «АЗЛК 21406» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів ребер праворуч, розриву, контузії правої легені з підшкірною емфіземою праворуч, розриву печінки з внутрішньочеревною кровотечею, великої підшкірної гематоми грудинно-поперекової ділянки, перелому лівого надколінника, струсу головного мозку, рваних ран обличчя та правої кисті, які ускладнилися травматичним шоком третього ступеню, а пасажир ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді гострої крововтрати на ґрунті розриву грудного відділу аорти загинула на місці пригоди.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили тяжкі тілесні ушкодження та смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував характер вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення злочину з необережності, наслідки діяння, в тому числі кількість потерпілих, особу обвинуваченого, який визнав свою вину, працює, характеризується позитивно, визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та інших учасників кримінального провадження на підтримку апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та, в порядку вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора, повторно дослідивши обставини, що характеризують особу обвинуваченого, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України вірно та апелянтами не оспорюються.

Що стосується покарання, то відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 вчинив злочин з необережності, який у відповідності зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, щиро кається, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, добровільно частково відшкодував завдану шкоду.
На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням, в повній мірі, ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, конкретних обставин вчиненого злочину, певних даних про особу ОСОБА_5 , обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для провадження та застосувати вказані вимоги закону лише у тому разі, коли для цього є умови й підстави.
Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» та вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, призначаючи покарання та звільняючи особу від відбування покарання, суд зобов`язаний мотивувати своє рішення належним чином.

Вказаних вище вимог кримінального закону суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, не дотримався.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 є професійним водієм, про що свідчать данні посвідчення водія виданого у 2002 році на ім`я ОСОБА_5 , із позначками категорії транспортних засобів, на керування якими видано посвідчення «А, В, С, D, E» «дозволено», та характеристики, виданої ТОВ «Іксора», у якій зазначено, що ОСОБА_5 працює на підприємстві водієм з 01.08.2014 р.
За встановленими обставинами, ОСОБА_5 , здійснюючи перевезення пасажирів на рейсовому автобусі допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, а саме, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, та її змінам, перед початком виконання маневру обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхав на зустрічну для себе смугу руху та своїми діями створив небезпеку для руху водієві автомобіля «АЗЛК 21406». Намагаючись уникнути зіткнення, водій ОСОБА_11 відреагував зміною напрямку руху його транспортного засобу на праве узбіччя за напрямком свого руху з метою звільнення для водія ОСОБА_5 своєї смуги руху та надання можливості закінчити останньому розпочатий ним маневр обгону, на що водій ОСОБА_5 також змінив напрямок свого руху на вищевказане узбіччя зустрічної для нього смуги руху та застосував екстрене гальмування, при цьому, не переконавшись, що вказаний маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля «БАЗ А079.25», з передньою частиною автомобіля «АЗЛК 21406», на узбіччі зустрічної для нього смуги руху.
В результаті порушень водієм ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої, загинула пасажирка автомобілю «АЗЛК 21406» ОСОБА_12 , а потерпілий ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Враховуючи наведене, а також положення ст. 3 Конституції України, відповідно яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є помилковим.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для застосування положень ст. 75 КК України, і звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок

Що стосується доводів апеляційних скарг в частині вирішення питання про застосування додаткового покарання до обвинуваченого у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Призначаючи обвинуваченому окрім основного покарання додаткове, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував, що ОСОБА_5 вчинено тяжкий злочин, разом з тим, він є раніше не судимим, характеризується виключно позитивно, добровільно частково відшкодував майнову шкоду, а тому, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним аналогічних кримінальних правопорушень.

Що стосується рішення суду першої інстанції щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , то апеляційний суд доходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вони не містять належних доказів на підтвердження здійснення потерпілою ОСОБА_8 сплати як за встановлення пам`ятника, так і на придбання предметів для поховання, що були враховані судом першої інстанції при призначенні майнової шкоди, яка підлягає стягненню, а тому висновки суду в цій частині є передчасними.
Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишились дані полісу цивільно-правової відповідальності ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», та положення п. 22.1 ст. 22, 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які регламентують порядок та ліміти відшкодування шкоди, завданої внаслідок настання страхового випадку.
За вказаних обставин вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 підлягає скасуванню з направленням провадження на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги заступника начальника відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ТОВ «Іксора» задовольнити частково.
Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2018 року відносно ОСОБА_5 в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням та в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Провадження в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді

_____________________ ______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3