ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1810/19 Слідчий суддя в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1603/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, українця, громадянина України, з середньою освітою, який не працює, одружений, має на утриманні малолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2019 року, якою клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 задоволене, та продовжений обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26 жовтня 2019 року включно; у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на домашній арешт у певний період часу відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою. Обставини, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, не встановлені. Прокурором доведено існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, у вигляді домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду скасувати та застосувати відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що органом досудового розслідування його дії за ч.3 ст.187 КК України кваліфіковані невірно; твердження прокурора у клопотанні про наявність ризиків та відсутність міцних соціальних зв`язків, є безпідставними, оскільки він є одруженим, має двох дітей, які перебувають на його утриманні; мати-пенсіонерку, яка потребує його допомоги, наявний документ, згідно з яким, роботодавець зобов`язується надати йому постійне місце роботи; кримінальне правопорушення вчинив вперше.

Згідно з ухвалою суду, у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, мотивоване тим, що строк тримання під вартою закінчується 23 червня 2019 року, а судовий розгляд не розпочався, ризики не зменшились, більш м`який запобіжний захід є недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: спробам переховуватись від суду. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а тому є достатні підстави вважати, що існують ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України, що у сукупності із наведеним свідчить про неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Обвинувачений та захисник заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і наполягала на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, яке є особливо тяжким.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризик, вказаний прокурором у клопотанні, не зменшився та існує на даний час.
Таким ризиком є: ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду.
Цей ризик підтверджується з огляду на тяжкість правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , фактичні обставини зазначеного правопорушення, суворість можливого покарання, відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи.
Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , в т.ч. про наявність у нього міцних соціальних зв`язків та наявність особи, яка готова прийняти його на постійну роботу, правильності висновків суду не спростовують.

Посилання сторони захисту на неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 є передчасними і мають перевірятися судом у встановленому законом порядку і оцінюватись у сукупності з іншими доказами.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Отже, підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2019 року, якою клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 задоволене, продовжений обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26 жовтня 2019 року включно; у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на домашній арешт у певний період часу, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 334/1810/19