ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/4091/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/944/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Запорізької області начальника управління нагляду у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 8 лютого 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бурлацьке Пологівського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, неодружений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 2 липня 2010 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Звільнений 26 березня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 днів;

2) 12 березня 2015 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 8 січня 2016 року по відбуттю строку покарання;

3) 15 листопада 2016 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

засуджений 7 лютого 2019 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року, призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 років 8 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 17 грудня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 263 грн. 88 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 7800 грн. 4 коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

В 20-х числах березня 2016 року о 22 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення, діючи повторно, умисно з корисливих мотивів, шляхом злому навісного замка, проник до господарського приміщення, розташованого на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , звідки викрав належне йому майно, після чого разом з викраденим майном залишив територію вказаного домоволодіння і розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 7800 грн. 4 коп.
Крім того, 12 березня 2017 року, у період часу з 21 години до 22 години ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи на залізничній колії 261 км пікет № 4 станції «Мала Токмачка» у с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області, шляхом зняття з кабельних муфт, викрав дві металеві кришки РМ-7 та одну металеву кришку РМ-4, загальною вартістю 1115 грн. 4 коп., чим спричинив структурному підрозділу «Пологівська дистанція сигналізації та зв`язку» регіональної філії «Дніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українські залізниці» матеріальний збиток на вказану суму.
Крім того, 13 березня 2017 року, у період часу з 21 години до 22 години, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи на залізничній колії 261 км пікет № 4 станції «Мала Токмачка» у селі Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області, шляхом зняття з кабельних муфт, викрав дві металеві кришки РМ-4, одну металеву кришку РМ-8 та одну металеву кришку РМ-7, загальною вартістю 1486 грн. 72 коп., чим спричинив структурному підрозділу «Пологівська дистанція сигналізації та зв`язку» регіональної філії «Дніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українські залізниці» матеріальний збиток на вказану суму.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, суд першої інстанції застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України та ст. 71 КК України з урахуванням вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, яким ОСОБА_7 вже було враховано вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року та призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Таким чином, в оскаржуваному вироку суд першої інстанції повторно приєднав невідбуту частину покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року, що є неприпустимим та суперечить принципам і загальним засадам призначення покарання.

Вважає, що в даному випадку суд повинен був призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, після чого врахувати вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначити йому остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

Також зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_7 раніше 4 рази притягувався до кримінальної відповідальності, судимості не погашені у встановленому законом порядку, вчинив 3 окремих умисних злочини проти власності, один з яких є тяжким, ніде не працює, шкоду потерпілим не відшкодував, а тому вказані обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого для суспільства та його схильність до вчинення злочинів.

Просить вирок в частині призначеного покарання скувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань призначити покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання даного покарання з покаранням, призначеним вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, призначити остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Переглядаючи вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність внаслідок того, що призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, суд першої інстанції не врахував вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, яким йому вже було враховано покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року, в результаті чого застосував закон, який не підлягає застосуванню (ч. 1 ст. 71 КК України), та не застосував закон, який підлягав застосуванню (ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є, окрім іншого, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, після чого, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року, призначив покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; після чого, за ч. 2 ст. 185 КК України призначив покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року і призначив остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 років 8 місяців позбавлення волі.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_7 останній раз був засуджений вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року, яким йому вже було враховано вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року та призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі (а.с. 77-79).

Таким чином, в оскаржуваному вироку суд першої інстанції повторно приєднав на підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року, фактично застосувавши закону про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, що є неприпустимим та суперечить принципам і загальним засадам призначення покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора з приводу того, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, суд повинен був призначити йому покарання за кожний злочин окремо, після чого, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю злочинів, а далі врахувати вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначити йому остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на його думку є м`яким та не відповідає вимогам закону, то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості та тяжких, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, свою вину визнав у повному обсязі, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, не працює, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням того, що обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду добровільно сприяв у розкритті своєї злочинної діяльності, визнав свою провину в повному обсязі та щиро покаявся за вчинені злочини, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із призначенням ОСОБА_7 остаточного покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, що буде дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.
При цьому, як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України було призначене не в мінімальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог та зарахування ОСОБА_7 строку тримання під вартою з 17 грудня 2018 року по день набрання вироком законної сили на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, і такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 13-31кс18 (єдиний унікальний номер 663/537/17).

З урахуванням того, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання, але вид та розмір покарання не свідчать про його явну несправедливість внаслідок м`якості, цей вирок суду першої інстанції не може залишатися в силі, та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні, шляхом визначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та призначити остаточне покарання у вигляді 3 років 8 місяців позбавлення волі.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області начальника управління нагляду у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 8 лютого 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України змінити в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання даного покарання із покаранням, призначеним за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року призначити остаточне покарання у вигляді 3 (трьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 грудня 2018 року по 3 червня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 323/4091/18