УХВАЛА
29 жовтня 2019 р.
м. Київ
Справа № 522/11608/14
Провадження № 51-8588км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року в межах кримінального провадження № 005286 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився м. Владивосток Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Рух провадження, зміст судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 26 листопада 2014 року задоволено клопотання прокурора, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, закрито, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку було оскаржено адвокатом ОСОБА_7 ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі адвокат порушувала питання про скасування ухвали місцевого суду, оскільки суд порушив вимоги ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України, і звільняючи ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, без законних підстав фактично виклав обвинувачення ОСОБА_7 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року зазначену ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.
Апеляційний суд, у свою чергу, дійшов висновку, що вказана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не встановив факт вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 , а лише зазначив доводи прокурора, викладені в його клопотанні, а тому ухвала суду першої інстанції безпосередньо не стосується інтересів ОСОБА_7 .
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення змінити, виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання на обставини обвинувачення ОСОБА_7 в заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем з використанням завідомо підроблених документів.
Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд кримінального провадження проводився тільки відносно ОСОБА_6 , тоді як ОСОБА_7 участі в ньому не брав, однак суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_6 , в ухвалі зазначив прізвище ОСОБА_7 , його посаду та інші обставини, за яких, на переконання органу досудового розслідування, були вчинені кримінальні правопорушення, та фактично встановив факт вчинення останнім злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК.
Мотиви Суду
Як видно з матеріалів провадження, ухвала суду першої інстанції була оскаржена адвокатом ОСОБА_7 , який не був учасником кримінального провадження, на підставі положень ч. 2 ст. 24 КПК України, посилаючись на те, що це рішення стосується вказаної особи. Переглянувши ухвалу суду першої інстанції виключно за апеляційною скаргою цієї особи, апеляційний суд відмовив у її задоволенні у зв`язку з тим, що оскаржене судове рішення не можна вважати таким, що порушує інтереси ОСОБА_7 .
Ані ОСОБА_7 , ані його представник не оскаржували рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. Проте із касаційною на рішення судів першої та апеляційної інстанції звернувся прокурор, при цьому єдиною підставою для зміни вказаних рішень він указав порушення прав ОСОБА_7 .
Вивчивши матеріали провадження за касаційною скаргою, колегія суддів вважає за необхідне передати провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми.
Так, на відміну від загального правила, коли право на оскарження судового рішення мають лише учасники провадження, ч. 2 ст. 24 КПК України передбачає специфічне правило locus standi (правова підстава для звернення до суду або вчинення іншої процесуальної дії в суді) для осіб, які не були учасниками провадження, гарантуючи право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Як зазначав раніше Верховний Суд, «для застосування цієї норми необхідно встановити, що оскаржене судове рішення може вплинути на обсяг прав і свобод скаржника або зачіпати його інтереси, під якими слід розуміти не просто зацікавленість особи в тому чи іншому рішенні суду, а істотні й практичні інтереси, які на практиці можуть бути захищені шляхом перегляду вищим судом оскарженого судового рішення» (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 квітня 2019 р. у справі № 137/1610/16-к).
Таким чином, гарантоване ч. 2 ст. 24 КПК України права особи, яка не була учасником провадження, оскаржити судове рішення очевидно може бути реалізоване саме тією особою, чиїх прав, свобод чи інтересів воно стосується (чи її представником або захисником).
У зв`язку з цим виникає проблема визначення повноважень прокурора щодо звернення до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, в якій не ставиться питань стосовно правильності рішень судів щодо суті пред`явленого обвинувачення, а ставиться виключно питання щодо порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка не була учасником провадження.
На користь позиції, що прокурор має таке право, може слугувати зміст ст. 425 КПК України, яка не містить формальних обмежень щодо підстав оскарження для прокурора.
У зв`язку з цим, наприклад, Верховний Суд України в постанові від 21.01.2016 дійшов висновку, що норми, які містяться в п.20 ч.2 ст.36 і п.6 ч.1 ст.425 КПК, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у ст.424 КПК, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого (справа № 5-332кс15).
Однак, по-перше, основним аргументом, покладеним в обґрунтування цього рішення Верховного Суду України, було посилання на попередню редакцію ст. 129 Конституції України, яка визначала однією з конституційних засад судочинства в Україні забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом, тоді як за чинною редакцією цієї статті право на касаційне оскарження гарантується лише у випадках, передбачених законом.
По-друге (що важливіше), на відміну від ситуації, розглянутої Верховним Судом України, в даному випадку прокурор подав касаційну скаргу не в інтересах сторони захисту (що в принципі можна вважати питанням, яке стосується суті пред`явленого обвинувачення), а виключно в інтересах особи, яка взагалі не була учасником цього кримінального провадження, не піднімаючи жодних інших питань щодо правильності судових рішень по суті обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 .
Колегія суддів вважає, що положення статей 36 і 425 КПК України щодо права на касаційне оскарження судових рішень мають тлумачитися в системному зв`язку положеннями ст. 131-1 Конституції України, яка визначає функції прокуратури, та відповідними положеннями Закону України «Про прокуратуру».
Так, за змістомст. 131-1 Основного Закону «в Україні діє прокуратура, яка здійснює:
1) підтримання публічного обвинувачення в суді;
2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;
3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом».
Стаття 2 Закону України «Про прокуратуру» відносить до функцій прокурора:
«1) підтримання державного обвинувачення в суді;
2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом;
3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство;
4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян».
При цьому згідно з ч. 3 цієї статті на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.
Відповідно до ст. 22 вказаного Закону прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК України.
Логічне й телеологічне тлумачення зазначеної норми указує на те, що прокурор в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень користується правами та виконує обов`язки, передбачені КПК України, саме у зв`язку з підтриманням державного обвинувачення.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 3 КПК України державне обвинувачення - процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
За змістом пунктів 19, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України прокурор як учасник судового провадження є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення.
У той же час ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначає в чому полягає зміст функції прокуратури щодо представництва інтересів громадянина і держави в суді: «Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом».
Згідно з ч. 2 ст. 23 названого Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
Відповідно до ч. 4 Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Пункти 3, 5 ч. 6 ст. 23 Закону визначають, що представництво інтересів громадянина або держави в суді включає право прокурора, окрім іншого, «ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи», а також «подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом».
Водночас відповідно до п. 12 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор уповноважений «пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом».
Системний аналіз вищенаведених положень указує на те, що ініціювання перегляду судових рішень (у тому числі в касаційному порядку) з метою захисту прав осіб, які не є учасниками кримінального провадження), відноситься до функції представництва інтересів громадян в суді. Разом із тим, таке представництво прокурором інтересів громадян можливе лише у випадках, коли останні неспроможні самостійно захистити свої права.
При цьому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не містить жодних виключень з цього правила для кримінальних проваджень, а навпаки окрема вказівка в цій статті на право прокурора в межах такого представництва подати цивільний позов під час кримінального провадження свідчить про те, що законодавець поширив її положення в тому числі і на кримінальні провадження.
Відтак, на переконання колегії суддів, прокурор може подати касаційну скаргу в інтересах особи, яка не є учасником кримінального провадження, лише за умови, якщо така особа через наявність указаних в законі обставин не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати відповідні процесуальні повноваження. Наявність цих підстав має бути окремо обґрунтована прокурором, який до звернення до суду з касаційною скаргою, повідомити про це громадянина та його законного представника. У разі, якщо прокурором не будуть належним чином обґрунтовані й доведені передбачені Законом України «Про прокуратуру» повноваження щодо представництва інтересів громадянина в суді, суд касаційної інстанції повинен відмовити у відкритті касаційного провадження за такою касаційною скаргою прокурора, а в разі, якщо таке провадження було відкрито воно підлягає закриттю, крім випадків, коли касаційна скарга містить також інші вимоги, які підлягають розгляду (у такому випадку доводи касаційної скарги прокурора, які стосуються інтересів особи, яка не є учасником кримінального провадження, суд касаційної інстанції не розглядає).
Разом із тим, оскільки наведена позиція не є загальноприйнятою та не виключає існування досить поширеної серед науковців і практиків протилежної точки зору, яка ґрунтується на автономному тлумаченні ст. 425 КПК України як такої, що не містить жодних обмежень для прокурора в поданні касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вказане питання містить ознаки виключної правової проблеми як за якісним критерієм (адже пов`язане з існуванням глибоких розбіжностей у тлумаченні норм законодавства в частині повноважень прокурора подавати касаційні скарги в кримінальному провадженні в інтересах осіб, які не є учасниками кримінального провадження), так і за кількісним критерієм (оскільки вирішення цього питання потенційно може мати широкий вплив на правозастосовну практику).
Тому з метою формування єдності судової практики з указаного питання колегія суддів вважає, що воно має бути розглянуте саме Великою Палатою Верховного Суду, оскільки її висновки щодо тлумачення та застосування норм права мають найбільшу вагу на рівні касаційної інстанції.
Враховуючи наведене та керуючись ч. 5 ст. 434 -1 КПК України,
Верховний Суд ухвалив:
Кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року відносно ОСОБА_6 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено о 15 год. 20 хв. 04 листопада 2019 року.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3