Справа № 307/880/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

04.09.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів:
ОСОБА_1 (головуючої),
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 його захисника - адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представника адвоката ОСОБА_10 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11-кп/4806/362/19 за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на вирок Тячівського районного суду від 24.10.2018 щодо ОСОБА_6
Цим вироком:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вільхівці, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з повною загальною середньою освітою, не працюючий, одружений, на утриманні має одну малолітню дитину
визнаний винуватим і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК - 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання, як основного, так і додаткового, на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році».
В задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 та ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, матеріальної шкоди та щомісячного довічного відшкодування на утримання непрацездатної дружини ОСОБА_11 - відмовлено.
Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_6 28 січня 2017 р. о 03.40 год., керуючи автомобілем марки «Audi Q7» державний номерний знак Литви НОМЕР_1 в м. Тячів по вул. Незалежності, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 12.4, 12.9 «б», 14.2 та 1.10 ПДР України, здійснюючи маневр обгону невстановленого автомобіля, виїхав на зустрічну смугу, де навпроти будинку № 185 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який рухався в попутному з ним напрямку по лівому узбіччі дороги, в результаті чого потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких наступила його смерть на місці події.
В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 просять вирок суду, в частині відмови у задоволенні цивільного позову скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_6 на їх користь 41 500 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з встановленням надгробного пам`ятника, 1106,97 грн. щомісячно, довічно у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної смертю на непрацездатну дружину ОСОБА_11 та 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Вказують, що суд безпідставно зазначив у вироку про те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, оскільки останній тільки визнав факт наїзду, з ними він не спілкувався та не просив вибачення. Суд безпідставно відмовив їм у задоволенні цивільного позову, так як ними надано докази, що підтверджують вартість надгробного пам`ятника, а саме рахунок-фактура №171118-01 від 18.11.2017 виданого ФОП ОСОБА_13 , згідно якого вартість комплекту гранітного надгробного пам`ятника становить 41 500 грн.
Також є необґрунтованим висновок суду щодо відмови в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяною смертю на непрацездатну дружину ОСОБА_11 , посилаючись на те, що остання не перебувала на утриманні померлого ОСОБА_12 , оскільки отримувана нею пенсія становить 1707 грн., що перевищує пенсію померлого чоловіка. Однак, відповідно до довідки Тячівського об`єднаного управління ПФУ в Закарпатській області №456 від 16.11.2018 на день смерті ОСОБА_12 потерпіла отримувала пенсію у розмірі 1422,44 грн. Враховуючи факт інвалідності потерпілої ОСОБА_11 , необхідності регулярного стаціонарного лікування та постійного амбулаторного лікування, утримання від померлого чоловіка ОСОБА_12 було для неї основним засобом для існування.
Крім того, суд дійшов до невірного висновку щодо відшкодування обвинуваченим завданої їм моральної шкоди. Так, суд посилається на факт сплати ОСОБА_6 20 000 доларів США, які суд без будь-яких доказів переводить в 560 000 грн. та не бере до уваги, що такі кошти обвинуваченим було сплачено як матеріальні витрати, пов`язані з похованням померлого ОСОБА_12 , що були сплачені потерпілими до моменту сплати обвинуваченим вказаних коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи потерпілих ОСОБА_11 ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_10 на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, думку прокурора, який вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, дослідивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України та призначене покарання обвинуваченому, ніким з учасників судового розгляду не оспорюється, тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє вирок в межах доводів апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .
Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні подається до початку судового розгляду, його зміст та форма мають відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства ( ч.4 ст.128 КПК).
З матеріалів кримінального провадження убачається, що цивільний позов був поданий під час судового розгляду всупереч вимогам ч.1 ст.128 КПК України і заява про його уточнення (а.с. 89 т.1, а.с. 58 т.2) та такий поданий без додержання положень статей 80, 119, 121 ЦПК України (у редакції чинній на час подання позову 22.11.2017) і статтей 175, 176, 177 ЦПК України ( чинного) щодо змісту позовної заяви.

Так, суд залишив поза увагою, що позовна заява ОСОБА_8 не містить : поштового індексу місця проживання (перебування) позивача, відповідача; номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; ціну позову щодо вимог майнового характеру, яка визначається у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі сукупністю платежів або видач за три роки, а у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою усіх вимог, тому суд першої інстанції на підставі ст.121 ЦПК України (у редакції чинній на 22.11.2017) повинен був вирішити питання про залишення її без руху з одночасним наданням строку для усунення її недоліків.

Одночасно з позовної заяви видно, що вона подана лише позивачем ОСОБА_8 в якій він просить стягнути щомісячно і довічно кошти на користь іншої особи - ОСОБА_11 , не надавши при цьому відповідних повноважень діяти від її імені.

Щодо заяви про уточнення позовних вимог від 18.10.2018, апеляційний суд уважає, що вона фактично є новою позовною заявою, оскільки подана ще і потерпілою ОСОБА_11 .

Разом з тим, і ця заява (від 18.10.2018) також не відповідає вимогам ст.175, пунктам 5, 10 ч.1 ст.176 ЦПК України щодо змісту, які ставляться до позовної заяви, оскільки не містить: 1) найменування відповідача; 2) поштові індекси місця проживання (перебування) позивачів і відповідача; 3) їх реєстраційні номери облікової картки платника податків за наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб-громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі); 4) відомі номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти; 5) ціни позову і його обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються /у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі сукупністю платежів або видач за три роки, а у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог загальною сумою всіх вимог/; 6) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують указані обставини; 7) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; 8) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав; 9) зазначення підстави звільнення позивача від сплати судового збору в разі подання позовної заяви особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону.

Не звернув уваги суд першої інстанції, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не оплачена судовим збором згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», оскільки на підставі п.6 ч.1 ст.5 цього ж Закону від сплати судового збору звільняються позивачі у справах лише про відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд також констатує, що матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів про понесені потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_11 матеріальних витрат у розмірі 41 500 грн. на встановлення надгробного пам`ятника, надана копія рахунку-фактури №1711118-01 від 18.11.2017 (а.с. 93 т.1) не може свідчити про понесення потерпілими зазначених матеріальних витрат за відсутності при цьому доказів їх оплати. З огляду на це, передчасними є доводи потерпілих про понесення ними фактичних матеріальних витрат в розмірі 41 500 грн.

Разом з тим, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не містить обгрунтувань, в чому саме така полягає та чому оцінюється у сумі 500 тисяч гривень. Водночас матеріалами кримінального провадження установлено, що і не заперечується самими потерпілими, про отримання ними від ОСОБА_6 20 000 доларів США на відшкодування завданої їм шкоди та вони нотаріально посвідчили цей факт відповідною заявою в якій зазначили, що не мають і в подальшому не матимуть до нього претензій майнового, морального, фінансового характеру чи інших претензій (а.с. 226 т.1). За цих обставин безпідставним є твердження потерпілих, що одержанні від ОСОБА_6 20 000 доларів США є лише відшкодуванням матеріальних витрат на поховання.

Щодо доводів апеляційної скарги про доведеність права на отримання щомісячно і довічно 1 106,97 грн. від ОСОБА_6 матеріальної шкоди, завданою смертю для непрацездатної дружини ОСОБА_11 , апеляційний суд констатує, що ця вимога не підтверджена належними і допустимими засобами доказування та до апеляційної скарги додано неналежно посвідчену копію довідки про отримання пенсії за віком ОСОБА_11 за листопад 2016 - січень 2017. Відповідно до вимог ст.1200 ЦК України така шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням його частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Матеріали кримінального провадження не містять належних доказів розрахунку такої шкоди, вона розрахована не в установленому порядку для її розрахунку, відсутні також і докази, що ОСОБА_11 була на утриманні у померлого і потребує матеріальної допомоги.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийнявши до розгляду позовну заяву всупереч вищанаведених норм закону, не мав правових підстав для її розгляду, надання оцінки доведеності позовних вимог, тому його рішення в цій частині є необгрунтованим.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд позбавлений можливості, враховуючи вимоги п.3 ч.1 ст.408 КПК України винести рішення про задоволення позовної заяви, як цього просять апелянти, тому вирок місцевого суду в частині відмови у задоволенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 підлягає скасуванню як ухвалений з істотним порушенням норм КПК України відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції для вирішення цивільного позову потерпілих іншим складом суду.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 - задовольнити частково.
Вирок Тячівського районного суду від 24 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 в частині відмови у задоволенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 - скасувати, призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції для вирішення цивільного позову потерпілих іншим складом суду.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: