Номер провадження: 11-кп/813/1303/19
Номер справи місцевого суду: 502/1583/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 24 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000022 від 26 квітня 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вилкове Кілійського району Одеської області, громадянина України, українця, не одруженого, який має вищу освіту, тимчасово не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Кілійського районного суду Одеської області від 24 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1), 2) ч.1 ст.76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання з речовими доказами, процесуальними витратами та цивільним позовом потерпілої ОСОБА_9 .
Оскаржуваним вироком встановлено, що 26 квітня 2018 року приблизно о 03:00 годині ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Audi A6», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », здійснюючи рух на ділянці 43 кілометр автодороги «Т-1628» сполученням «Спаське Вилкове» з боку м.Вилкове Кілійського району Одеської області в напрямку с. Приморське Кілійського району Одеської області. У вказаний день та час водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1., 12.2., 12.6 (ґ) Правил дорожнього руху України і в темний час доби, маючи реальну і об`єктивну можливість під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху враховувати дорожню обстановку та відповідно реагувати на її зміну, на закруглені вищевказаної автодороги праворуч за ходом його руху, не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, внаслідок чого не впорався з керуванням транспортного засобу, продовжив прямолінійний напрямок свого руху та виїхав ліворуч за межі проїжджої частини автодороги, де переважно передньою та лівою бічною частиною кузову допустив наїзд на нерухому перешкоду дерево.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобілю «Аudі А6» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, в результаті яких загинув під час доставлення до медичного закладу.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просила скасувати оскаржуваний вирок суду в частині призначеного судом покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із тим, що судом невірно застосовані положення закону України про кримінальну відповідальність, а призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Прокурор наголосила, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту перебуваючи у стані хоч і легкого, але алкогольного сп`яніння, а тому йому має бути призначене реальне покарання у виді позбавлення волі.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду
До початку апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, а від потерпілої ОСОБА_9 заява, в яких вони просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду, прокурор ОСОБА_6 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти її задоволення.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність його вини та правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюють ся, в зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, апеляційний суд, визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при застосуванні положень ст.75 КК України не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, внаслідок якого загинув потерпілий ОСОБА_10 , його тяжкість, а також наявність в діях ОСОБА_7 обтяжуючої покарання обставини, а саме те, що він вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1.32 ‰ в крові а.к.п.148).

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Апеляційний суд вважає, що, навіть попри думку потерпілої та її представника, які в судовому засіданні суду першої інстанції не наполягали на призначенні ОСОБА_7 реального покарання, враховуючи обставини вчинення злочину, який ОСОБА_7 вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, тяжкість наслідків у виді загибелі людини, відсутні підстави стверджувати, що обрана судом першої інстанції форма відбування покарання зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням в умовах суспільства являється виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.
На підставі викладеного, враховуючи мету покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові у справі № 484/3291/16 від 29.05.2018 року зазначила, що перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, останній грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.

Водночас апеляційний суд визнає обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому злочину, активно сприяв його розкриттю, вживає заходів для відшкодування шкоди, завданої злочином, раніше не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Частиною 1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

За наявності вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, з урахуванням позицій потерпілої ОСОБА_9 , яка не має претензій до обвинуваченого та просила не призначати обвинуваченому покарання, пов`язане з позбавленням волі, апеляційний суд вважає за можливе, із застосуванням положень ст.69 КК України, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк нижчий від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необхідність застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою, а тому вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає частковому скасуванню в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України на строк нижчий від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 частково задовольнити.

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 24 червня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 відраховувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

В решті оскаржуваний вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4