Кропивницький апеляційний суд
Справа № 11-сс/4809/263/19 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2019 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника апелянта адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

слідчого СВ Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_11 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області ОСОБА_9 по кримінальному провадженню № 0003928 за ч. 3 ст. 289 КК України, про арешт майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області ОСОБА_9 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про арешт майна.
В обґрунтування клопотання зазначив, що СВ Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003928, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.06.2019 року надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Lexus LX 450», р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , власниками та фактичними володільцями якого є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
За результатами проведеного обшуку 19.06.2019 року за адресою: м. Одеса, проспект Небесної сотні 2, вилучили автомобіль марки «Lexus LX 450», р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 та ключі від автомобіля. Оглянутий транспортний засіб вилучили і помістили на зберігання на майданчик зберігання транспортних засобів Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області.
19.06.2019 року постановою слідчого Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області ОСОБА_13 даний транспортний засіб та вилучені речі визнані речовими доказами по кримінальному провадженню №0003928.

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2019 року задоволено клопотання слідчого, накладено арешт та заборонено відчуження, користування, розпорядження автомобілем «Lexus LX 450», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , а також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 та ключами від вилученого автомобіля.
Слідчий суддя обґрунтував своє рішення тим, що обидва представника власників/володільців майна в категоричній формі наполягають про належність як ОСОБА_12 - окремо, так і ОСОБА_11 ,- окремо, майнових прав на один і той самий тимчасово вилучений транспортний засіб.
При цьому представники посилаються на законність проведених за ними державних реєстрацій спірного автомобіля. Наголошують про правомірність набуття ними рухомого майна. Кожен представник має відповідні письмові докази на підтвердження права власності/володіння як ОСОБА_12 так і ОСОБА_11 щодо одного (спірного) транспортного засобу. При цьому ОСОБА_12 , запевняє, що фігурант ОСОБА_14 незаконно заволодів її транспортним засобом, після чого ОСОБА_14 негайно виїхав за межі України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу слідчого судді.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що здійснюється за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України. Диспозиція вказаної статті передбачає незаконне заволодіння транспортним засобом. Попередній власник ОСОБА_12 передала добровільно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Видала нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем. Наведене виключає незаконне заволодіння транспортним засобом. Слідчим вказані доводи не спростовані.
Вважає, що під час розгляду клопотання, судом першої інстанції достовірно встановлено відсутність обов`язкової ознаки, за якої застосовується будь-який захід забезпечення кримінального провадження, - існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину.

Апелянт звертає увагу, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказує, що між сторонами (попереднім власником та діючим) існує цивільний спір про право.
Крім того, ні слідчий, ні суд не розкриває, які сліди вчиненого правопорушення зберегли спірний автомобіль та які відомості можуть бути використані, як докази у даному кримінальному провадженні з майна на яке накладається арешт.
Вказує, що згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. З ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінили ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення. Ці обставини також вказують на необґрунтованість арешту.

Заслухавши доповідача, адвоката ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора та представника потерпілої, які заперечував проти її задоволення перевіривши матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею вищевказаного рішення, колегія суддів в матеріалах клопотання про накладення арешту на майно не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги захисника є такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ч.2 ст. 171 КПК України, відповідно до якої, у ньому має бути зазначено правові (законні) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також перелік та види майна, що належить арештувати, документи що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим третіми особами таким майном.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

При вирішенні зазначеного вище питання слідчий суддя в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 170 173 КПК України, з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Колегія суддів погоджується з мотивацією у рішення слідчого судді про те, що автомобіль «Lexus LX 450», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 та ключі від транспоного засобу мають істотне значення для даного кримінального провадження, оскільки представники власників/володільців майна в категоричній формі наполягають про належність як ОСОБА_12 - окремо, так і ОСОБА_11 ,- окремо, майнових прав на один і той самий тимчасово вилучений транспортний засіб. При цьому представники посилаються на законність проведених за ними державних реєстрацій спірного автомобіля. Наголошують про правомірність набуття ними рухомого майна. Кожен представник має відповідні письмові докази на підтвердження права власності/володіння як ОСОБА_12 так і ОСОБА_11 щодо одного (спірного) транспортного засобу.

Прокурор в засіданні апеляційного суду зазначив, що автомобіль, свідоцтво та ключі від транспортного засобу визнані речовими доказами по кримінальному провадженню та відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатись та арештовуватись незалежно від того, хто являється його власником і у кого де воно знаходиться, оскільки таким чином будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання).

Колегія погоджується з даними доводами прокурора та вважає, що речові докази - автомобіль марки «Lexus LX 450», р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 та ключі від автомобіля є безпосередньо предметом злочинного посягання та у разі не накладення на них арешту можуть бути приховані, передані, пошкоджені або знищені.
Арешт на це майно з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про арешт майна.
Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під. час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи. На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту, заборони користування та розпорядження технікою, з метою запобігання зникнення, знищення, пошкодження, зміни. Держава гарантує право громадянина на забезпеченням забезпечення проведення ефективного досудового розслідування. Таким чином, тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер, відтак перераховані основоположні суспільні інтереси, переважають принцип мирного володіння майном.

Дослідивши обґрунтування клопотання слідчого, матеріали клопотання, колегія суддів доходить висновку, що слідчий суддя повно, об`єктивно та неупереджено, дотримуючись вимог закону, розглянув клопотання слідчого та дійшов правильного висновку, що виявлені та вилучені речі, які вказані в клопотанні слідчого мають істотне значення для даного кримінального провадження, відповідають критеріям ст.170-173, 98 КПК України та постановив ухвалу про арешт вищевказаного майна.
Слідчий суддя обґрунтовано надавши доказам, які надані до матеріалів клопотання дійшов правильного висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки він забезпечить збереження речових доказів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 стосовно відсутності достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину є безпідставними та спростовуються матеріалами клопотання слідчого.
Так, із матеріалів клопотання слідчого вбачається, що огляд місця події проведено 24.05.2019 року, в ході якого оглянуто автомобільну стоянку з якої зник автомобіль (а.п. 5). 25.05.2019 року за заявою потерпілої внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 289 КК України, відповідно до яких невстановлена особа шляхом обману, під приводом допомоги у реалізації майна, заволоділа належним ОСОБА_12 автомобілем «Лексус LX450», (а.п. 3).
Зокрема, в ході досудового розслідування встановлено, що чотири власника транспортних засобів потерпілі: ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , залишили належні їм автомобілі на автостоянці ТОВ «ПАВАВТО-ПЛЮС» по вул. Інженерів 9/29 в місті Кропивницькому, з метою продажу транспортного засобу. Однак, транспортні засоби, які були передані ними для продажу сину директора товариства, - ОСОБА_14 та зберігались на стоянці товариства, а саме: «Лексус LX450», р.н. НОМЕР_1 ; Acura MDX, д.н. НОМЕР_4 ; Lexus GS 350, д.н. НОМЕР_5 ; INFINITI QX56, д.н. НОМЕР_6 - зникли.
За таких підстав в ході досудового розслідування слід перевірити законність видачі довіреності, переоформлення права власності, проведення розрахунків у разі продажу автомобіля та наявність волевиявлення потерпілої на відчуження транспортного засобу.
Отже, колегія погоджується з даними доводами прокурора та вважає, що транспортний засіб марки «Lexus LX 450», реєстраційний номер НОМЕР_1 має істотне значення для даного кримінального провадження, відповідає критеріям ст.170-173, 98 КПК України, та є предметом злочинного посягання та може зберігати на собі його сліди чи містити інші відомості, які можуть бути використані, як доказ фактів або обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що на даний час органами досудового розслідування вживаються заходи стосовно встановлення місця перебування власника транспортного засобу ОСОБА_14 для з`ясування законності переоформлення права власності та законності вибуття із володіння потерпілої ОСОБА_12 .

Вимоги апелянта стосовно відсутності існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину є необґрунтованими, оскільки за умовами ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України накладення арешту на майноне вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду відмічає, на даному етапі досудового розслідування, слідчий суддя не входить в обговорення деталей, наявності або відсутності у діях ОСОБА_14 або ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, зазначене в клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Зокрема, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

На переконання колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права власності з потребами кримінального провадження. Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, апелянтами не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам, які б давали підстави для скасування вказаної ухвали слідчого судді та прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна колегія суддів не вбачає.

Натомість вказане рішення слідчого судді не перешкоджає власнику майна в подальшому, в разі недотримання розумних строків проведення розслідування, порушувати перед органами досудового слідства, слідчим суддею клопотання про скасування арешту, вимагати належного збереження майна, тощо.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, дійшов правильного висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки він забезпечить збереження речових доказів,а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись статтями 170, 173, 376, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.06.2019 року, якою по кримінальному провадженню № 0003928 за ч. 3 ст. 289 КК України, накладено арешт та заборонено відчуження, користування, розпорядження автомобілем «Lexus LX 450», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він-код НОМЕР_2 , а також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 та ключами від вилученого автомобіля - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4