Справа №463/4044/19
Провадження №1-кс/463/2047/19
У Х В А Л А

21 травня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , розглянувши скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність начальника другого слідчого відділу з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:
Скаржник 14.05.2019р. засобами поштового зв`язку звернувся до суду із скаргою на бездіяльність начальника другого слідчого відділу з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.03.2019р.

При цьому, строк для подання даної скарги вважає не пропущеним, оскільки після звернення з заявою про вчинення кримінального правопорушення не отримав жодної відповіді з приводу розгляду такої заяви, після чого 23.04.2019р. звернувся з відповідним інформаційним запитом і лише 06.05.2019р. отримав відповідь про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР, після чого пред`явив дану скаргу.

Оглянувши представлені матеріали скарги вважаю, що скаргу належить повернути скаржнику виходячи з наступних підстав.

Частина перша ст. 304 КПК України передбачає, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 304 КПК України, скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

В п. 5 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 1640/0/4-12 від 09.11.2012р. «Про деякі питання порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» роз`яснено, що при оскарженні бездіяльності обчислення строку оскарження починається із дня, що наступає після останнього дня, який відведено КПК для вчинення слідчим або прокурором відповідної дії.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

В п. 6 Постанови Верховного Суду України від 01.10.2015р., прийнятій під час розгляду кримінальної справи № 5-103кс15 звернуто увагу на те, що процедура перегляду слідчим суддею рішень слідчого встановлює чітко визначені правила і строки, визначає послідовність їх застосування на практиці. Звідси випливає, що особа може захистити свої законні інтереси як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

В п. 8, 11-17 цієї постанови міститься висновок про те, що чинні норми КПК України стосовно права на оскарження рішень слідчого, а так само рішень слідчого судді, забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., законну мету і не порушують саму сутність цього права.

Правовий строк існує у багатьох своїх різновидах, характер яких залежить від мети встановлення строку, його функцій, порядку регулювання відносин, яких він стосується і на які він має вплив.

Одним із різновидів строків у кримінальному провадженні є строки за визначенням, до них належать абсолютно визначені, відносно визначені, не визначені, альтернативні (загальні та виключні).

Встановлення в законі порядку обчислення, продовження і поновлення строків обумовлюється необхідністю досягнення завдань кримінального провадження та забезпечення законних інтересів і прав суб`єктів кримінального процесу.

Приписи КПК України про строки регламентують тривалість строків, порядок їх обчислення та наслідки закінчення строків. У кримінальному процесуальному законодавстві України строки встановлюються, продовжуються і поновлюються.

Суворе дотримання строків у кримінальному процесі неможливе без чіткого знання правил їх обчислення. Для правильного обчислення строку важливого значення набувають приписи правових норм, які стосуються визначення початкового моменту перебігу строку, обставин, що впливають на його перебіг, і встановлення моменту його закінчення.

При визначенні початку обчислення строку важливо точно знати момент, з якого починається його перебіг. Не викликає труднощів визначення його тоді, коли він прямо зазначений у законі. У тих випадках, коли початок перебігу строку не позначено, ним слід вважати момент учинення тієї процесуальної дії або настання події, що спричиняє виникнення відповідного процесуального обов`язку, для виконання якого і встановлюється цей строк.
Із змісту скарги вбачається, що заява про вчинення кримінального правопорушення подана 19.03.2019р.

Виходячи з правил обчислення строків, які визначені у ст. 115 КПК України, а також роз`яснень Верховного Суду України, строк для подання скарги на таку бездіяльність закінчився 30.03.2019р., тоді як скарга на бездіяльність посадових осіб подана до суду лише 14.05.2019р., тобто з пропуском встановленого законом строку.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, звернення скаржника з інформаційним запитом від 23.04.2019р. у зв`язку з неотриманням відповіді на заяву від 19.03.2019р. не може вважатись об`єктивно непереборними труднощами, які перешкоджали своєчасному вчиненню процесуальної дії, адже такий запит направлено по спливу більш як місячного строку з моменту подання заяви, тоді як скаржник, проявивши розумну обачливість, мав можливість звернутись з таким запитом набагато раніше і в своїй скарзі не наводить даних, які б перешкоджали йому здійснити таке звернення хоча б у встановлений законом десятиденний строк подання скарги, не говорячи вже про те, що скаржник міг подати скаргу в межах десятиденного строку з підстав відсутності будь-якої відповіді.

Більше того, як зазначено в самій скарзі, скаржник 23.04.2019р. перебував у м. Львові та навідувався до ТУ ДБР м. Львова, де міг дізнатись про результат вирішення його заяви безпосередньо, а не шляхом подання інформаційного запиту та крім цього, відповідно до вимог п. 1-1 ч. 2 ст. 60 КПК України або вимог ч. 2 ст. 56 КПК України мав право отримати витяг з ЄРДР, відсутність якого вказувала б на невнесення відповідних відомостей до ЄРДР на підставі заяви від 19.03.2019р.

Вказане в сукупності свідчить про те, що подання інформаційного запиту від 23.04.2019р., отримання відповіді на такий запит 06.05.2019р. і подання скарги в межах десятиденного строку з моменту отримання відповіді, тоді як сам строк закінчився ще 30.03.2019р., не може вважатись об`єктивними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і як наслідок, не може вказувати на поважність пропуску встановленого законом строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Особливий характер такого виду судового провадження, який передбачено Главою 26 КПК України в першу чергу зумовлений необхідністю невідкладної перевірки законності та обґрунтованості рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора.

В свою чергу, слідчий суддя, до повноважень якого, згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України віднесено здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні не може зобов`язати сторону скористатися правом, наданим їй процесуальним законом, але сторона, яка добровільно відмовляється від використання свого права, маючи всі можливості ним скористатися, має миритися з процесуальними наслідками свого рішення і безпідставне затягування строків для такого оскарження свідчить про зловживання особою своїми процесуальними правами та виключає можливість проведення невідкладної перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності.

Керуючись вимогами ст.ст. 303, 304, 309, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність начальника другого слідчого відділу з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань повернути ОСОБА_2 .

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1