Справа № 645/3914/17
Провадження № 1-кп/645/101/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0001397 від 21.12.2016 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неофіційно працює водієм таксі «Любимое», має середню-спеціальну освіту, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 , 20 грудня 2016 року, приблизно о 18.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухався в м. Харкові по проспекту Олександрівському зі сторони вул. С. Потоцького в напрямку бул. Б. Хмельницького. Під час руху по вказаній вулиці, ОСОБА_7 в районі буд. 63 по проспекту Олександрівському під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в той час перебував пішохід, грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

п. 18.1 - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека,

скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїжджу частину проспекту Олександрівського по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу руху автомобіля «ВАЗ 21099».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_5 , згідно з висновком судово медичної експертизи № 84-А/17 від 03.02.2017 року, спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки у верхній третині діалізів із зсувом.

Порушення вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , які знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб забезпечити безпеку при проїзді пішохідного переходу, тобто не зупинив керований ним автомобіль, маючи таку можливість, щоб дати дорогу пішоходу, який перетинав проїжджу частину зліва направо відносно руху автомобіля.

Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , відповідно до висновків автотехнічної експертизи № 4278 від 03.08.2017 року перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро каявся та пояснив, що 20.12.2016 року ввечері він рухався по проспекту Олександрівському в м. Харкові на технічно справному автомобілі «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю 40 км/год, та в районі перехрестя перед пішохідним переходом виїжджав вантажний автомобіль, та він не побачив пішохода ОСОБА_5 , оскільки був невеликий огляд із-за вантажного автомобіля, та здійснив на нього наїзд. Після того, як він збив потерпілого він одразу викликав швидку допомогу, проте там не брали трубку та так вийшло, що по дорозі їхала швидка допомога, яка зупинилась та забрала потерпілого. Цивільний позов не визнав, оскільки відповідальність застрахована та вона покриває шкоду спричинену здоров`ю потерпілого в розмірі 200 000 грн., а також ним було сплачено потерпілому 17700 грн.. Також він пропонував ще виплатити потерпілому 30000 грн., потім пропонував 50000 грн., але останній відмовився.

Вина ОСОБА_7 також підтверджується наступними, дослідженими судом доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні пояснив, що 20.12.2016 року, ввечері, він пішов до магазину, повертаючись до дому, підійшовши до пішохідного переходу по проспекту Олександрівському м. Харкова, перед ним зупинилась машина, щоб його пропустити. Він почав рухатись далі та відчув удар. Його збив автомобіль, марку, колір автомобіля він не пам`ятає. Щодо завданої шкоди, то обвинувачений дійсно відшкодував йому кошти в сумі 17700 грн., які частково пішли на ліки для операції, а також з даної суми частково кошти пішли на придбання титанової пластини. Потерпілий зазначав, що більше двох місяців він не виходив на вулицю. На теперішній час він досі відчуває біль при ходьбі, кульгає. Інші витрати, які були ним понесені, жодним чином обвинуваченим не відшкодовувались. Крім того, в подальшому йому необхідно буде знімати титанову пластину та проходити відповідний курс реабілітації з цього приводу;

-змістом протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.12.2016 року, згідно якого місце дорожньо-транспортної пригоди: м. Харків, проспект Косіора, 63, де оглянуто транспортний засіб автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлена вм`ятина на капоті посередині, розбито бокове скло, схемою до протоколу огляду місця ДТП, фототаблицею;

-змістом протоколу огляду та затримання транспорту від 20.12.2016 року, згідно якого затримано транспортний засіб автомобіль ВАЗ 21099, згідно розписки ОСОБА_7 отримав на відповідальне зберігання автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з технічним паспортом;

-висновком експерта № 84-А/17 від 03.02.2017 року, згідно з яким у зв`язку з подіями 20.12.2016 року у ОСОБА_5 мали місце наступні тілесні ушкодження: садно тім`яної області зліва легкі тілесні ушкодження (п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень); закритий перелом обох кісток правої гомілки у верхній третині діафізів із зсувом ушкодження середнього ступеню важкості по критерію тривалості розладу здоров`я (п.2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень). Наявні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо, в умовах дорожньо-транспортної пригоди, на яку вказано в постанові слідчого та відомо з історії хвороби. Між ушкодженнями, які мали місце у ОСОБА_5 та дорожньо-транспортною пригодою, на яку вказано в постанові слідчого, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. У момент первинного контакту з автомобілем потерпілий знаходився у вертикальному положенні та був повернутий правою боковою поверхнею тіла до транспортного засобу. Під час вступу до стаціонару реакція «Алкотест» у ОСОБА_5 негативна;

-фактичними даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 03.03.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_5 , його представника адвоката ОСОБА_6 , згідно якого потерпілий пояснив, що 20.12.2016 року, ввечері, він знаходився на проспекті Олександрівському в м. Харкові, йому необхідно було перейти проїзджу частину в бік магазину, тобто зліва направо по ходу руху автомобілей, які рухалися з боку ринка ХТЗ в напрямку бульвару Б. Хмельницького. Погода була морозна, без опадів, було міське освітлення. Він підійшов до краю проїзної частини, до нерегульованого пішохідного переходу глянув наліво, побачив, що автомобілі які рухаються з боку бульвару Б. Хмельницького зупинилися та пропускають його, він почав рух через пішохідний перехід, дійшовши до середини проїзної частини, він побачив з боку ринка ХТЗ рухається легковий автомобіль, він продовжив рук, оскільки рушав по пішохідному переходу та вже за декілька кроків до бордюрного каменю він відчув удар в праву сторону тіла, схемою до протоколу слідчого експерименту;

-висновками судової автотехнічної експертизи № 4278 від 03.08.2017 року згідно з якими в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.4, 12.9 «б», 18.1 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання ним вимог п. 18.1 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації в діях водія автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.п. 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України. Але дані невідповідності вимогам п.п. 12.4, 12.9 «б» ПДР України, з технічної точки зору, не знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, з причин, які вказані в дослідницькій частині висновку.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_7 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст. 85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає доведеною.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , передбачені ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття, часткове відшкодування шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він не офіційно працює водієм в таксі «Любимое», має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (серія НОМЕР_3 ), раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, за місце колишньої праці - фірма «АГДА Корпорейшен», характеризується позитивно.

Суд, керуючись ст. 65 КК України, при призначені покарання обвинуваченому, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Згідно класифікації злочинів, передбаченій ст. 12 КК України, ОСОБА_7 вчинив злочин, який відносяться до злочину середньої тяжкості.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини що пом`якшують покарання, та приходить до висновку, що йому слід призначити покарання в межах санкції статті інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2014 р. поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, також що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи характеризуючи дані особи винного, при обранні виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, а також дані про особу обвинуваченого, викладені вище у вироку, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та вважає, необхідним призначити покарання у виді штрафу в розмірі чотириста неоподатковуваних податком мінімумів доходів громадян та враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив вперше злочин з необережності, організація його життя потребує керування транспортними засобами, (неофіційно працює водієм таксі «Любимое», має на утриманні двох неповнолітніх дітей), суд не призначає додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник просили застосувати амністію, звільнивши від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки ОСОБА_7 на момент вчинення кримінального правопорушення мав на утриманні неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та не позбавлений відносно них батьківських прав, вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким, повністю визнає свою вину, з наслідками застосування амністії ознайомлений.

Як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч. 2 ст. 86 КК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що встановивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07.09.2016 р. набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810-VII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.

Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких з зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили: підлягають особи які не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей яким не виповнилось 18 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений на момент вчинення злочину мав неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та не позбавлений відносно них батьківських прав, відповідно листа Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради № 2968/0/202-17.
Так, ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України. Вказане кримінальне правопорушення він вчинив 20.12.2016 року, тобто до дня набрання чинності (07.09.2017 року) Закону України «Про амністію у 2016 році».

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого амністії, передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_7 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування основного та додаткового покарання.

Потерпілим заявлено позов, яким він просить стягнути з ПрАТ «Страхової компанії «ВУСО» на його користь майнову шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я в сумі 41 000 грн. та 1600 грн. на відшкодування моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_7 на його користь 98400 грн. на відшкодування моральної шкоди.
ПрАТ «Страхової компанії «ВУСО» подали відзив та доповнення до відзиву на позовну заяву, згідно якого, просили позов залишити без розгляду, виходячи з наступного: так, цивільно-правові спори за участю страховика не підлягають розгляду у кримінальному проваджені. Відповідно до п. 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», не підлягають розгляду в кримінальній справі позови за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, що не випливають з предявленого обвинувачення. Такі позови заінтересовані особи можуть пред`явити в порядку цивільного судочинства. Обов`язок страховика щодо відшкодування заподіяної злочином шкоди випливає не з обвинувачення, що пред`явлено обвинуваченому, а із договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, що виникли на підставі укладеного між страховиком та страхувальником договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вимоги позивача до ПрАТ «СК «ВУСО» не підлягають розгляду в кримінальному проваджені, оскільки такі вимоги не випливають із обвинувачення, а засновані на договорі страхування, укладеному між страховиком та страхувальником на користь третьої особи (потерпілого). Цивільна відповідальність страховика повинна наставати не тоді, коли страхувальник потрапив в ДТП, а коли страховик не виконав свої договірні зобов`язання перед потерпілою особою. Тому, страховик не є юридичною особою, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, у відповідності до ч. 1 ст. 128 КПК України. Також у відзиві зазначалося, що на підтвердження понесених витрат позивач надає 2 аркуші чеків на придбання ліків. Проте дані витрати не підлягають стягненню з страхової компанії виходячи з наступного: відповідно до п. 24 ст. 24 Закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Таким чином, потерпілому, по закону, відшкодовуються ті втрати на лікування, необхідність в яких документально підтверджена закладом охорони здоров`я. Тобто, потерпілому відшкодовуються витрати на ті лікарські засоби, що передбачені у рецептах та висновках закладу охорони здоров`я.Отже, для отримання відшкодування, необхідність здійснених витрат на лікування здоров`я повинна бути документально підтверджена закладом охорони здоров`я. ОСОБА_7 в добровільному порядку відшкодував витрати на лікування в розмірі 18000 грн. Згідно з абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Відповідно до ч. 17 ст. 9 ЗУ «Про страхування» страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Згідно з пп. «г» п. 35.1 ст. 35 Закону, для тримання страхового відшкодування потерпілий подає страховику заяву про страхове відшкодування, в якій має міститися інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, та потерпілих. Розмір реального (прямого) збитку позивача зменшився на 18000 грн. в момент отримання ОСОБА_12 цих коштів від ОСОБА_7 .. Аналогічний висновок викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 по справі № 283/3434/14. У зв`язку з чим, шкода вже була добровільно відшкодована винною у ДТП особою, тому потерпілий не має права повторно стягувати цю суму із страховика.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_5 до страхової компанії «ВУСО», то суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Згідно частин 1 - 3 статті 1187 ЦК України: джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Потерпілим надані декілька квитанцій про придбання медикаментів, проте не надано доказів, про призначення йому даних медикаментів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди в судовому засіданні не доведені.

Що стосується вимог до страхової компанії про відшкодування моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають, оскільки згідно полісу № АК/131374, копія якого міститься в матеріалах справи, передбачена виплата страхової суми за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю в сумі 200 000 грн., та шкоду, заподіяну майну 100 000 грн..

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльність відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.
Таким чином, саме ОСОБА_7 повинен відповідати за завдану моральну шкоду.
Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди на суму 98400 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.
Згідно частин 1-3 статті 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що потерпіла цивільний позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, тому суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини, зокрема те, що злочин вчинено з необережності. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ромашов проти України» по заяві від 27.07.2004 року № 67534/01 (пункт 52) встановлено, що суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. За ст. 41 Конвенції розмір сатисфакції має бути справедливим. Враховуючи практику ЄСПЛ суд вважає, що розмір моральної шкоди, яка має бути стягнута з обвинуваченого на користь позивача буде справедливою сатисфакцією за дії та наслідки, які були їм заподіяні внаслідок вказаного злочину.

Відповідно до ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Експертиза проводиться обов`язково у разі визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру.
Так, за клопотанням потерпілого було призначено та проведено судово-психологічну експертизу. Згідно висновків судово-психологічної експертизи № 24799 від 26.02.2019 року ситуація, що досліджується за справою (подія ДТП, що сталася 20.12.2016 року, внаслідок якої ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості), була для ОСОБА_5 психотравмуючою. ОСОБА_5 внаслідок отриманих при дослідженні дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень середньої тяжкості та проходження тривалого курсу реабілітації спричинені страждання (моральна шкода). В межах наданих на дослідження матеріалів, орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_5 внаслідок ДТП, що сталася 20.12.2016 року може складати 54 розміри мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення відповідного рішення суду.
Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» установлена у 2019 році мінімальна заробітна плата: місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.
54 розмірів мінімальної заробітної плати на час ухвалення вироку становить 225 342 грн.
На підставі викладеного суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди на суму 98 400 грн. у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, процесуальні витрати на проведення експертиз підлягають стягненню з ОСОБА_7 ..

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374 КПК України, Законом України «Про амністію у 2016 році», суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - в сумі 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі п. «в» ст. 1 Закон України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування матеріальної, моральної шкоди залишити без задоволення.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 98 400 (дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень.
Міра запобіжного заходу ОСОБА_7 не обиралась.

Автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з технічними паспортом, переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , після набрання вироком законної сили, вважати повернутим останньому.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1