Провадження № 1-в/127/248/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання,
ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про визнання незаконною ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 та її скасування, а також про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року, у зв`язку з незаконним триманням під вартою.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 своє клопотання підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні. Додатково зазначив, що ухвала Хмельницького обласного суду від 21.06.2000, якою йому замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі була винесена незаконно. На його думку він незаконно відбуває покарання за нормами чинного на той час законодавства, вище зазначена ухвала не відповідає дійсним положенням Конституції України, КК України, КПК України та Європейській Конвенції з прав людини. А тому, просив звільнити його від відбування покарання у зв`язку з виникненням протиріч та незаконним триманням під вартою.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 клопотання свого підзахисного підтримала повністю, просила його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_5 , враховуючи думку захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи та клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно ч. 3 ст.74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року до смертної кари - рострілу з конфіскацією всього належного йому майна.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 26.03.1996 року вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін. Вирок набрав законної сили 26 березня 1996 року.

Відповідно до ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року у вирок судової колегії з кримінальних справ Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 стосовно ОСОБА_5 внесено зміни. Призначене йому покарання за ст. 93 п.п. «а», «г», «е» КК України у вигляді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Вінницькій установі виконання покарань № 1.

У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Положеннями Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановлено, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .

Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_5 як на підставу для звільнення його від покарання у виді довічного ув`язнення - його незаконного триманням під вартою та визнання ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року не правосудною, незаконною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки дана ухвала набула законної сили та суд першої інстанції не вправі давати оцінку даному рішенню суду.

Зважаючи на вище викладене, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 87 КК України, ст. ст. 152 КВК України, ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання, у зв`язку з незаконним триманням під вартою залишити без задоволення.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали.
Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя: