Справа № 739/1485/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/856/19
Категорія - ст.539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.10.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення,

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

У С Т А Н О В И Л А :

За вироком Апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2002 ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ст.395 КК України 2001 року, ч.3 ст.142 та пунктами «а» і «ж» ст.93 КК України 1960 року та на підставі ст.42 КК України 1960 року засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 02.04.2002, вирок змінено виключено з кваліфікації його дій пункт «ж» ст.93 КК України, як зайвий.

05.03.2019 засуджений ОСОБА_7 звернувся до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотання засудженого.

У своєму рішенні суд вказав, що відповідно до ст.81 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даної правової норми вимагає наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування. Суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою вирішити питання заміни покарання з довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема «Пєтухов проти України» від 12.03.2019, апелянт зазначив, що покарання у виді довічного позбавлення волі порушує право засудженого на вирішення питання про звільнення засудженого від відбування цього покарання, оскільки таке покарання не передбачає можливості, за певних умов, дострокового звільнення засудженого від його відбування. Вказав, що справа має бути вирішена шляхом застосування ст.28 Конституції України як норми прямої дії, а висновок суду про відсутність у суду компетенції щодо застування цих положень до особи, у відношенні якою мають місце катування та нелюдське поводження суперечить ст. 124 Конституції.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу безпідставною, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Суд, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення, прийшов до обґрунтованого такого рішення.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.ст.81,82,85,87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст.537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Як слідує з вищенаведеного, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, не віднесений, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Колегія суддів вважає, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст.370 КПК України.

Суддя, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_7 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі не вийшов за межі своїх повноважень встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Посилання у апеляційній скарзі на законодавчі прогалини, що створюють обмеження права засуджених до довічного позбавлення волі осіб щодо можливості заміни таким особам такого покарання на умовно-дострокове звільнення або заміну на більш м`яке покарання, а тому, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, зумовлює обов`язок суду безпосередньо застосовувати ст.28 Конституції України, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема саме «Пєтухов проти України» від 12.03.2019, поклав обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

При цьому Європейський суд зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, а би останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12.03.2019, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, а підстави для задоволення поданої апеляційної скарги відсутні.

Істотних порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону при розгляді справи в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.10.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення - без зміни.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4