Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 754/6335/18
провадження № 51-4612ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року в межах кримінального провадження

№ 0002775 від 30 березня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК) судимостей не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Встановлені обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Постановлено обчислювати строк відбування покарання з 30 березня 2018 року.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.
Київський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2019 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок місцевого суду без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Мотиви Верховного Суду
Статтею 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) встановлено вимоги, яким має відповідати касаційна скарга.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, які є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, допустили суди при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід урахувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону захисник, формально посилаючись у касаційній скарзі на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону й на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,

не навела обґрунтування незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду відповідно до статей 412, 413 КПК та не зазначила, у чому вони полягають, як вплинули на законність та обґрунтованість постановлених цими судами рішень, і чому їх (ці порушення) слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом оскаржуваних судових рішень з огляду на положення статей 370, 374, 404 та 419 КПК та ст. 186 КК в їх взаємозв`язку.
Захисник вказує на недопустимість доказу протоколу огляду місця події

від 30 березня 2018 року, однак не наводить обґрунтування недотримання положень ст. 214 КПК при проведенні вказаної слідчої дії.
У касаційній скарзі не зазначено, яких конкретно доводів, викладених в апеляційній скарзі, всупереч ст. 419 цього Кодексу суд апеляційної інстанції не дослідив,

не перевірив і не оцінив, внаслідок чого визнав їх необґрунтованими.

Також захисник, посилаючись на недотримання апеляційним судом ч. 3

ст. 404 КПК, не навела обґрунтування необхідності повторного дослідження апеляційним судом обставин, досліджених, на її думку, судом першої інстанції

не повністю або з порушеннями та в чому вони полягають.
В касаційній скарзі відсутні доводи щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту. Натомість захисник наголошує на однобічності й неповноті судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до статей 433, 438 КПК не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування та недотримання положень ст. 427 КПК перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1

ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року й ухвалу Київського апеляційного суду

від 26 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху та встановити строк для усунення недоліків десять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3