Категорія: крим. Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

засудженого в режимі відеоконференції: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2019, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

встановив:
До суду із клопотанням звернувся засуджений ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_7 був засуджений до довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України невідбута частина покарання у виді позбавлення волі може бути замінена на більш м`яке покарання в межах визначеного судом строку покарання.

Зважаючи, що заміна або звільнення від подальшого відбування покарання до довічно засуджених законом не передбачена, а можлива лише не підставі ст.87 КК України, вимоги клопотання виходили за межі повноваження суду, тому адвокату було відмовлено в його задоволенні.

Також суд визнав, що не в його компетенції вирішувати інші вимоги викладені у клопотанні, зокрема, встановлення проміжків часу для повторного звернення із аналогічними клопотаннями, розробляти механізм застосування умовно-дострокового звільнення та встановлювати чіткі критерії, на підставі яких воно має відбуватись.

ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, поданій на ухвалу суду просив скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нову, якою замінити невідбуту частину його покарання більш м`яким, визначити терміни можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення від покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжку часу для повторного звернення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких воно має відбуватись, а тому просив його клопотання задовольнити.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення засудженого в режимі відеоконференції і його адвоката, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги; виступи їх всіх в судових дебатах в підтримання висловлених позицій; дослідивши доводи поданої апеляційної скарги та перевіривши надані матеріали кримінального провадження, апеляційний суд не знайшов підстав до скасування прийнятого рішення із наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2001 року Волинським обласним судом ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17 п.п. "г", "е", "ж" ст. 93, п.п. "а", "е", "ж", "з" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ч. 3 ст. 215-3 КК України, та, з урахуванням положень ст. 42 КК України, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 липня 2001 року вирок Волинського обласного суду від 28 травня 2001 року залишено без змін.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Місцевий суд при розгляді клопотання засудженого зробив вірні посилання на ст.82 КК України, згідно якої заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання в виді позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Тому твердження захисника і засудженого про відсутність перешкод для перегляду строку довічного ув`язнення є безпідставним.

Право на помилування згідно національного законодавства для ОСОБА_7 існувало на день винесення йому вироку суду.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суд не вправі робити вказівки владі про необхідність перегляду рішення про довічне позбавлення волі.

По цій же причині суд не міг визначати час такого перегляду.

Висловлюючи свої міркування по справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» суддя Віллігер зазначила, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

А тому суд не вправі визначати терміни для повторного звернення із клопотанням чи встановлювати критерії за яких має воно відбуватись.

За відсутності законодавчо закріплених повноважень, суду не надано право оцінювати про достатність чи недостатність даних для звільнення ОСОБА_7 достроково від довічного ув`язнення при тому, що таке право надано лише Президенту України.

Матеріали провадження не містять також ніяких даних про те, що ОСОБА_7 страждає на будь-яке захворювання, або таке, яке би давало підстави на звільнення від покарання за хворобою.

Ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання захисника суд не вбачає, а тому воно не підлягає скасуванню.

За таких обставин немає ніяких підстав до задоволення апеляційної скарги засудженого.

На підставі викладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2019 про відмову засудженому ОСОБА_7 в задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя