Провадження №11-кп/801/217/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
07 червня 2019 рокум. Вінниця
Судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_2 по кримінальному провадженню за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2018 року, яким останнього визнано винним та засуджено за ч.2 ст.361-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 2 роки.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07.06.2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 залишено без задоволення, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_3 за ч.2 ст.361-1 КК України залишено без змін.
З прийнятим колегією суддів апеляційної інстанції рішенням не погоджуюсь з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.50,65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого; покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів; суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Кримінального Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
В ході апеляційного розгляду було досліджено копію квитанції згідно якої обвинувачений ОСОБА_3 сплатив банку (Філія-Вінницьке Обласне Управління АТ «ОЩАДБАНК») шкоду в сумі 50 000 гривень.
Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник повідомили, що звертались до філії «Ощадбанку» у місті Вінниці, після чого і до центрального офісу зазначеного банку у місті Києві для реструктуризації погашення завданої злочином шкоди, дані твердження підтвердила в ході апеляційного розгляду представник потерпілого ОСОБА_4 .
Вищенаведені обставини свідчать про те, що обвинувачений частково відшкодував завдану шкоду і вживає заходи задля відшкодування її решти.
Всебічна оцінка даних про особу винного є однією з важливих передумов можливості застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням. Перш за все необхідно враховувати соціально значиму поведінку винного до і після вчинення злочину, а також окремі якості чи інші особливості його особистості.
Кримінальне правопорушення ОСОБА_3 вчинив у 2015 році, на той час йому лише виповнилось 18 років, із часу скоєння злочину минув тривалий час, як до так і після цього випадку до кримінальної відповідальності не притягувався, за час розгляду справи в суді обвинувачений свідомо і неухильно дотримувався загальноприйнятих принципів, що свідчить про істотне зниження ступеня його небезпечності для суспільства, і утворює підставу для висновку суду про те, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
Посткримінальна поведінка ОСОБА_3 засвідчує про його щире каяття, критичну оцінку своїх дій, бажання виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою та відшкодуванням шкоди в повному обсязі.
Зважаючи на обставини даної справи в сукупності, звернення вироку до реального виконання покарання у виді позбавлення волі, є надто суворим і його застосування потягне за собою порушення засад виваженості та справедливості, які включають наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, що не відповідатиме меті покарання, гуманності та справедливості (ст.65 КК України).
Враховуючи усі вищенаведені обставини, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих, вважаю, що у суду апеляційної інстанції були всі підстави для застосування щодо обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням /ст.75 КК України/, і таке рішення узгоджувалось би з роз`ясненнями Пленуму ВСУ, які містяться в постанові №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких із урахуванням ступеня тяжкості, обставин вчинення злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому.
Виконання призначеного покарання є доцільним тільки за тієї умови, що ним досягається поставлена в законі мета: не лише кара за скоєне, а і виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових злочинів.
Перебування обвинуваченого на волі не спричинить небезпеки для оточуючих, поведінка після скоєного свідчить про його виправлення, а тому немає необхідності ізолювати ОСОБА_3 від суспільства, що дає підстави для застосування положень ст.75 КК України.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції, всупереч вимог ст.65 КК України, роз`ясненням Пленуму ВСУ, які містяться в постанові №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» безпідставно не застосувала до обвинуваченого ОСОБА_3 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням /ст.75 КК України/.
Суддя ОСОБА_2