Ухвала
Іменем України
19 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 336/7509/16-к

провадження № 51-3672ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 2 724, 11 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 60 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у тому, що останній 09 серпня 2016 року в період часу з 17 години 45 хвилин до 18 години 25 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , умисно наніс ОСОБА_6 викруткою, яку тримав у правій руці, один удар в обличчя, спричинивши останньому відкриту проникаючу черепно-мозкову травму, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Запорізький апеляційний судухвалою від 10 червня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 , перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК, пом`якшити йому покарання та застосувати правила ст. 75 КК у разі відмови у зміні кваліфікації його дій. Вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК не доведена. Стверджує, що обставини, які підлягають доказуванню і визначені ст. 91 КПК, в судах обох інстанцій не були доведені поза розумним сумнівом. Стверджує, що ОСОБА_5 діяв необережно та не мав умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, на думку захисника, призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого.
Мотиви суду
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З касаційної скарги захисника убачається, що він, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Так, незаконність судових рішень захисник убачає, зокрема в неправильному встановленні судом першої інстанції фактичних обставин справи з огляду на недоведеність місця, форми вини, мотиву та мети вчинення злочину, що на думку захисника впливає на правову кваліфікацію дій його підзахисного.
Твердження захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 на необережне спричинення тяжкого тілесного ушкодження обумовлені тим механізмом спричинення тілесного ушкодження, на якому наполягав сам обвинувачений, тобто що він лише відмахувався від ударів ОСОБА_6 рукою, в якій була викрутка, та не бачив куди саме влучив.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому, оцінюючи докази в їх сукупності, судами було взято до уваги послідовні показання потерпілого, що підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_7 , протоколами слідчих дій, висновками експертів, а також даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень. В сукупності з іншими доказами суд також надав оцінку показанням засудженого та його співмешканки свідка ОСОБА_8 . Судами враховано, що діями засудженого заподіяно численних переломів кісток черепу потерпілого, що свідчить про те, що удар був нанесений з достатньою силою.
З огляду на з`ясування судом першої інстанції, зокрема ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, який, наносячи удар викруткою та влучивши в око людині, очевидно розумів усю тяжкість та потенційну небезпеку такого поранення, однак, не намагався надати ОСОБА_6 першу допомогу, не викликав швидку медичну допомогу, а разом з ОСОБА_8 одразу покинув місце вчинення злочину ще до прибуття поліції та лікарів та навіть не цікавився того дня станом здоров`я потерпілого, натомість відвідував своїх родичів та вживав алкогольні напої, дії обвинуваченого обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Що стосується посилання захисника на протокол слідчого експерименту, який, на його думку, не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки був проведений без участі понятих, то, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, обвинувачений чи його захисник не ставили питання щодо допустимості такого доказу. Також з рішень судів першої та апеляційної інстанцій видно, що під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 07 грудня 2016 року із застосуванням відеозапису, при безперервності застосування якого запрошення понятих є необов`язковим, кожен з учасників надавав пояснення, які загалом відповідають тим, що надані ними в судовому засіданні. Обвинувачений ОСОБА_5 під час судового розгляду вказав, що пояснення, які надані ним під час слідчого експерименту, відповідають дійсним обставинам подій. З оскаржуваних судових рішень вбачається, що такий доказ як протокол слідчого експерименту не є основним і єдиним доказом винуватості ОСОБА_5 .
Твердження захисника щодо неврахування судами обох інстанцій висновків судових експертиз: №4570д від 28 листопада 2016 року, №4829д від 09 грудня 2016 року, 4831д від 09 грудня 2016 року є необґрунтованими, оскільки з оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій була надана оцінка вищевказаним експертизам в сукупності з іншими експертизами.
Крім того, посилання захисника на те, що суди обох інстанцій не взяли до уваги висновки експертиз від 15 серпня 2016 року №3204 та №3205д стосовно наявності легких тілесних ушкоджень у свідка ОСОБА_8 , а також висновки судово-медичних експертиз від 15 серпня 2016 року №3206 та №3207д щодо відсутності у ОСОБА_5 зовнішньо видимих тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки суди в сукупності з іншими доказами надали оцінку вказаним висновкам експертиз.
Також зазначення у касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції було проігнороване клопотання сторони захисту про долучення фотографій, на яких зображена свідок ОСОБА_7 , нібито із наявними тілесними ушкодженнями, є безпідставним, оскільки як вбачається з долученої до скарги копії вироку стороною захисту такого клопотання не заявлялося, а захисником у касаційній скарзі не наведено з посиланням на журнал чи технічний звукозапис судового засідання будь-яких доказів протилежного.
Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця (як його можливо було встановити), способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.
Що стосується доводів захисника про те, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вони є безпідставними.
Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке, хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як убачається зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
При призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, даних про особу винуватого, який раніше не судимий у порядку, передбаченому ст. 89 КК, офіційно не працює,перебував на обліку та проходив лікування в КУ «ОПЛ» з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності», перебуває на обліку в КУ «ОКНД» з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів, алкоголю. Синдром залежності». Суд визнав обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_5 вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, враховано відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, поведінки засудженого після вчинення злочину, даних про особу винуватого, обставин, що обтяжують покарання, та відсутності обставин, що його пом`якшують, суд призначив ОСОБА_5 покарання у межах строку, передбаченого санкцією інкримінованої йому статті, при цьому навів у вироку підстави ухвалення такого рішення.

Доводи захисника про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду відповідає вимогам КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, захисник у касаційній скарзі не навів. Крім того, посилання захисника на необхідність врахування судом касаційної інстанції при вирішенні питання щодо виду та міри покарання стану здоров`я ОСОБА_5 , а також того, що на його утриманні перебуває його матір похилого віку, також не є безумовною підставою для зміни вироку в частині призначеного йому покарання та для застосування приписів ст. 75 КК.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим немає.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження у межах своїх повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, за апеляційною скаргою сторони захисту, ретельно перевірив доводи, які наведено в ній і які за своїм змістом є практично аналогічними з доводами касаційної скарги, дав їм належну оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК та пом`якшення призначеного засудженому покарання у касаційній скарзі не вбачається.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 121 КК.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3