Справа № 739/1012/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/851/19
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, освіта базова загальна середня, одруженому, засудженому 08.08.2003 року Апеляційним судом Чернігівської області за ч.3 ст.15, ч.1 ст.152, п.9 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1, 9 ч.2 ст.115, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі,

відмовлено у задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність), а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, в якій вирішити питання про заміну його підзахисному покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Зазначив, що місцевий суд безпідставно відмовив ОСОБА_8 у задоволенні його клопотання. Вказав, що суд не вправі посилатися на відсутність у Кримінальному кодексі відповідних положень, оскільки у такому разі до порушення прав людини, з метою їх поновлення, можуть бути застосовані безпосередньо конституційні норми. Просив визнати застосоване до ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі таким, яке порушує ст.3 Конвенції та ст.28 Конституції України, що піддає його тортурам, жорстокому і нелюдському катуванню.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарг, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 08.08.2003 року ОСОБА_8 був засуджений за ч.3 ст.15, ч.1 ст.152, п.9 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1, 9 ч.2 ст.115, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

18 листопада 2003 року вказаний вирок ухвалою Верховного Суду України залишено без змін, у зв`язку з чим він набрав законної сили.

За змістом поданого засудженим клопотання, останній висуває вимоги про те, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки є занадто суворим, а тому він має право на пом`якшення міри покарання.

Згідно з положеннями ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Як слідує з вищенаведеного, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

З огляду на посилання апелянтів на порушення права ОСОБА_8 з підстав неврахування практики Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання, яке вимагає визначення підстав і строку, за яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 .

При цьому, суд правильно вказав, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, можлива виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування.

Посилання апелянтів на те, що довічне позбавлення волі є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18 звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», у якому Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, про що правильно було зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Частиною 1 ст.87 КК України, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4