УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000280 за апеляційною скаргою прокурора Вітовського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.01.2019 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 не судимий,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України;

учасники судового провадження

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_9

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зазначає, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Наведених вище вимог закону суд не дотримався.

Відтак, ОСОБА_6 умисно протиправно заподіяв смерть ОСОБА_10 , а не захищав охоронювані законом права та інтереси від суспільно-небезпечного посягання, оскільки на момент нанесення удару ножем у життєво важливий орган людини - шию, будь-якої загрози життю чи здоров`ю ОСОБА_6 чи інших осіб не було.

З показів самого ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_10 лежав на підлозі не чинив опір, можливості здійснення ним подальших протиправних дій в нього не було, ніж був у ОСОБА_6 , який перебував зверху ОСОБА_10 придавивши його коліном, тим самим позбавив можливості останнього здійснювати будь які рухи, чим фактично припинив протиправні дії ОСОБА_10 .

ОСОБА_6 наніс удар ножем ОСОБА_10 у життєво важливий орган шию, від якого він помер в момент коли напад зі сторони ОСОБА_10 було вже придушено, будь-якої загрози життю чи здоров`ю ОСОБА_6 чи інших осіб не було, та відпала необхідність захисту.

Разом з тим, вказані обставини судом не враховані. У поведінці ОСОБА_6 було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), про що свідчать його дії.

Діючи таким чином, ОСОБА_6 достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно смерть потерпілому.

Саме тому вважає, що суд першої інстанції неправильно розцінив фактичні підстави щодо перекваліфікації дій обвинуваченого у даному кримінальному провадженні і зробив необґрунтований висновок про наявності у діях ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого ст. 118 КК України.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, підтверджується показами самого ОСОБА_6 та протоколом проведення слідчого експерименту за його участі, які узгоджуються між собою та в сукупності є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений зазначає, що доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.115 КК України, є необґрунтованими.

Вважає, що суд вірно кваліфікував його дії за ст.118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

Стверджує, що в його діях не було умислу на вчинення вбивства, він лише захищав себе та членів своєї родини.

Вказує, що під час розслідування зі сторони правоохоронних органів були намагання вплинути на покази свідків, висновки експертиз.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2017 року близько 19 год. 00 хв. 19 год. 30 хв. ОСОБА_6 знаходився за місцем свого тимчасово мешкання і роботи на тваринницькій фермі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
В цей час на ферму прийшов знайомий ОСОБА_6 ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, з яким раніше ОСОБА_6 разом відбував покарання.
У приміщенні кухні між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 виник конфлікт з приводу довідки про звільнення ОСОБА_10 , яку, як вважав останній, начебто зберігає у себе ОСОБА_6 .
Під час конфлікту до приміщення кухні зайшла ОСОБА_11 , побачивши яку, ОСОБА_10 схопив ніж для розділки туш скота та направився у її бік.
Достовірно знаючи репутацію ОСОБА_10 , як особи, раніше судимої, у тому числі і за злочин проти життя людини, небезпідставно побоюючись за життя ОСОБА_11 , ОСОБА_13 виштовхав останню з приміщення кухні та підпер двері.
Тоді ОСОБА_10 , продовжуючи тримати в руках ніж, ринувся на ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 , ухопившись руками за лезо ножа, вивернув його з рук ОСОБА_10 , вдарив останнього ліктем в обличчя, від чого той впав на підлогу обличчям донизу, при цьому продовжуючи викрикувати погрози вбивством на адресу ОСОБА_11 , її малолітньої дитини та спалення будинку ОСОБА_11 .
Усвідомлюючи, що напад з боку ОСОБА_10 певною мірою придушений, тому що той збитий з ніг, а ніж у нього відібраний, внаслідок чого суспільно небезпечне посягання з боку останнього вщухає, проте продовжуючи побоюватись озвучених погроз, ОСОБА_6 раптово став коліном на спину ОСОБА_10 та, діючи в цей момент з перевищенням меж необхідної оборони, умисно наніс ОСОБА_10 ножем, який він раніше вирвав з рук останнього, одне ножове поранення, перерізавши горло, від чого ОСОБА_10 помер на місці.
В подальшому, побачивши, що потерпілий ОСОБА_10 не подає ознак життя, і розуміючи, що останній помер, ОСОБА_6 з метою приховання наслідків своїх протиправних дій за допомогою сокири розчленив тіло ОСОБА_10 , відокремивши ноги від тулуба, після чого тулуб, голову та руки спалив у печі, яка знаходилася в приміщенні кухні, а ноги закопав на території господарського двору ферми.

Вказані дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ст.118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ст. 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За змістом п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також повинні бути наведені докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Порушення при складенні вироку вимог статей 332-335 КПК України може бути підставою для його скасування.

Між тим, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

Так, суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, свідків та виклавши докази, надані сторонами кримінального провадження не надав їм оцінки та не проаналізував їх.

В свою чергу, оцінка доказі полягає у тому, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

До того ж, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( п.1 ст. 6 КЗПЛ- «Кузнецов та інші проти Росії», « Гірвісаарі проти Фінляндіі»).

Натомість, як слідує зі змісту вироку перекваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення посилаючись тільки на покази обвинуваченого ОСОБА_6 , які вважав виваженими, стабільними і послідовними. Що стосується інших доказів, наданих стороною обвинувачення, то зі сторони суду першої інстанції вбачається односторонність їх дослідження, а саме не надання належної оцінки зазначеним доказам та поверхове з`ясування обставин, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Таким чином, аналізуючи зазначений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що його зміст не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості. Однією із умов прийняття законного судового рішення є неухильне дотримання судом встановлених законом вимог до його форми та змісту. Обґрунтованість вироку полягає в тому, що в ньому повинні бути відображені обставини, що мають значення для кримінального провадження, висновки суду, які відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, які досліджені в судовому засіданні та оцінені відповідно до вимог с. 94 КПК України. Вмотивованість полягає в наведені належних і достатніх мотивів та підстав, які свідчать про переконання суду в достовірності зібраних та досліджені у судовому розгляді доказів, на яких ґрунтуються висновки суду стосовно всіх питань. В порушення зазначених вимог, судом першої інстанції не було досліджено та надано оцінки всім доказам по справі як окремо та і в їх сукупності, а також не наведено мотиви та підстави прийняття одних доказів та не прийняття інших.

Зазначені істотні порушення - є процесуально неприпустимим при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, судом першої інстанції були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Зазначене вище свідчить, що вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п.2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Враховуючи наведені положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити остаточне рішення, а тому ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду судом першої інстанції.

За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального й кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК України, якими обмежені можливості вирішення питання щодо запобіжного заходу в межах процедури апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_6 від суду, враховуючи, що йому інкримінується тяжкий злочин, колегія суддів вважає за необхідне продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 5 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Вітовського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.01.2019 року відносно ОСОБА_6 скасувати. Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 залишити у вигляді тримання під вартою та продовжити до 5 жовтня 2019 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді