Номер провадження: 11-кп/813/488/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2017 у кримінальному провадженні №0004039, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2013, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одеса, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює експедитором у приватному підприємстві, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

За пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в Одеській області, селищі Любашівка, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працює, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого:
-в 2003 році за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, 70 КК України до 7-ми років позбавлення волі звільнився 15.07.2009 року умовно-достроково на 6 місяців 11 днів,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять ) років; із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

За пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 залишено запобіжний захід у вигляді застави.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в с. Орєхово, Ачхой-Мартановського р-ну Чечено-Інгушскої Автономної Республіці Російської Федерації, чеченця, з середньою освітою, одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.
На підставі п. 5 ч. 1 та ч. 7 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 закрито, в зв`язку зі смертю останнього.
За пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, ОСОБА_12 визнано невинуватим та виправдано.
Запобіжний захід, обраний ОСОБА_12 , скасований.

Вироком також вирішені питання щодо речових доказів, процесуальних витратта повернення застави,-

встановив:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, при наступних обставинах.

Так, 25.06.2013, приблизно в період часу з 15 до 16 години, ОСОБА_7 , вступивши в попередню змову з ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (кримінальне провадження відносно останнього закрито 09.02.2016 у зв`язку зі смертю), на автомобілі «Мерседес Бенц», державний номер НОМЕР_1 прибули до будинку №42 по вул. Ген. Петрова в м. Одесі, де зустріли потерпілого ОСОБА_14 , у якого стали вимагати сісти з ними до їх транспортного засобу, з метою прибуття до іншого місця для подальшого обговорення питань, пов`язаних з колишньою роботою останнього.

Коли ОСОБА_14 відмовився сідати до транспортного засобу, на якому прибули обвинувачені, ОСОБА_12 продемонстрував потерпілому стартовий пістолет, який знаходився за поясом, а ОСОБА_13 ніж, який тримав в руці.

Подолавши опір ОСОБА_14 , умисно та проти волі останнього, ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 посадили потерпілого до салону автомобіля «Мерседес Бенц», державний номер НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_7 та стали рухатися по вулицям міста Одеси.

Однак, на вул. Гастело, коли ОСОБА_12 вийшов з автомобілю, то був затриманий співробітниками міліції, які вилучили у нього стартовий пістолет та розкладний ніж, а в подальшому також був затриманий транспортний засіб, де знаходився ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та насильно утримувався потерпілий ОСОБА_14 .

Разом з цим, за результатами розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, у зв`язку з чим за зазначеним обвинуваченням їх було виправдано.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким:

- ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 189 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі. Згідно зі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

- ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 189 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі. Згідно зі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 3 (трьох) років та 6 (шести) місяців позбавлення волі.

- ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України. На підставі п. 5 ч. 1 та ч. 7 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 закрити у зв`язку зі смертю останнього.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що вирок суду, на його думку, є незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд при постановленні вироку безпідставно поклав під сумнів достовірність показів потерпілого, взявши до уваги показання обвинувачених, тим самим допустив порушення, вказані в ч. 1 ст. 411 КПК України, а саме не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші. Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, на думку апелянта, потягла за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що спричинило помилкову кваліфікацію судом дій обвинувачених, а саме їх виправдання за ч. 2 ст. 189 КК України та невірну кваліфікацію ознак ч. 2 ст. 146 КК України, що потягло за собою безпідставне застосування положення ст. 75 КК України. Прокурор вказує в апеляційній скарзі, що необхідно звернути увагу на показання потерпілого ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_15 .

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, представника потерпілого, які підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити; думку обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити оскаржений вирок без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд при постановленні вироку безпідставно поклав під сумнів достовірність показів потерпілого, взявши до уваги показання обвинувачених, чим допустив порушення вимог ч. 1 ст. 411 КПК України, що потягло безпідставне виправдання обвинувачених за ч. 2 ст. 189 КК України та виключення кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, як викрадення людини, апеляційний суд вважає необґрунтованими, виходячи з такого.

Допитані в суді першої інстанції обвинувачені не визнали своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що твердження потерпілого ОСОБА_14 про вимагання обвинуваченими у нього грошей, підтверджується лише показаннями самого потерпілого.

Районним судом в ході судового розгляду дійсно не встановлено дій з боку обвинувачених, які могли б свідчити про їх попередню змову на вимагання, а також вчинення інших дій, які б підтверджували такі наміри.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що всі дії обвинувачених були направлені на насильницьке, проти волі потерпілого, примушування останнього слідувати з ними до певного місця, тобто на незаконне позбавлення волі, що підтверджується, допитаними під час судового розгляду показаннями: обвинувачених, потерпілого ОСОБА_14 , свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 .

Допитаний в апеляційному суді потерпілий ОСОБА_14 підтвердив показання, надані ним в суді першої інстанції, при цьому вказавши, що дійсно у них з ОСОБА_7 були дружні відносини, так як вони разом працювали. В подальшому потерпілий звільнився з роботи, в цей період відносини з ОСОБА_7 погіршилися та вони майже не спілкувалися. В день викрадення потерпілий приїхав додому та до нього відразу підійшли обвинувачені, які насильно посадили його в автомобіль та поїхали по вул. І.Рабіна. При цьому двоє чоловіків сиділи з ним на задньому сидінні по різні боки, а він всередині. Він почав просити зупинитися та поговорити, однак обвинувачені не погоджувались, кричали на нього, питали чи він продав свій автомобіль, сказали, що він винен ОСОБА_7 гроші.
На вулиці, де розташований супермаркет «Аеропортівський», з автомобіля вийшов ОСОБА_12 та попросив почекати. В цей час до автомобілю підійшли співробітники міліції «Беркут» та запропонували всім надати документи та вийти. Про те що з ним сталося, відразу повідомив працівників «Беркута». Після того як до них підійшли співробітниками міліції, він попрохав у ОСОБА_7 телефон, з якого подзвонив своїй дружині, вказавши що знаходиться на роботі, однак та відповіла, що все бачила та вже повідомила в міліцію.
При цьому потерпілий зазначив, що конфлікт між ним та ОСОБА_7 стався по їх колишній роботі.
Вказівка прокурора в апеляційній скарзі на необхідність звернути увагу на показання свідка ОСОБА_15 , так як вони підтверджують показання потерпілого ОСОБА_14 , апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, дослідженням показань свідка ОСОБА_15 , наданими ним в суді першої інстанції, встановлено, що свідок ОСОБА_15 надав показання, які відповідають фактичним обставинам справи в частині надходження оператору «102» повідомлення про насильницьке утримання людини, зупинки транспортного засобу обвинувачених, знаходження в ньому потерпілого ОСОБА_14 , який зазначив, що його насильно посадили та утримують в транспортному засобі, вимагаючи значну суму грошей. При цьому свідок вказав, що обвинувачені не надавали ніяких пояснень, автомобіль на момент затримання не рухався, на потерпілому не бачив ніяких тілесних ушкоджень, а якщо такі були б, то він би помітив.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно дослідив та оцінив показання свідка ОСОБА_15 та врахував їх як доказ винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

При цьому, будь-які відомості, які б суперечили іншим доказам, отриманим судом під час судового розгляду кримінального провадження, показання свідка ОСОБА_15 не містять, а тому апеляційний суд вважає, що показання свідка ОСОБА_15 повністю узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції, в зв`язку з чим, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та їх виправдання за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що між потерпілим та обвинуваченим ОСОБА_7 були дружні стосунки; стороною обвинувачення не доведено знайомства до 25.06.2013 ОСОБА_7 з ОСОБА_8 та ОСОБА_13 та наявність у них попередньої змови на вчинення вимагання.

Крім цього районним судом вірно враховано, що 21.06.2013 ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_14 по телефону про намір зустрічі з приводу питань, пов`язаних з роботою; ОСОБА_7 надано свій мобільний телефон потерпілому для розмови з дружиною; та самі обвинувачені не намагались уникнути зустрічі зі співробітниками правоохоронних органів, що свідчить про те, що вказані обставини не співвідносяться та знаходяться в протиріччі з доводами потерпілого ОСОБА_14 , а стороною обвинувачення з цього приводу відповідних доказів не надано.

Під час судового розгляду кримінального провадження ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суду будь-яких інших об`єктивних доказів на підтвердження показань потерпілого здобуто не було.

На підставі вищевикладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинувачених за ч. 2 ст. 146 КК України, а саме за кваліфікуючими ознаками незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та вірно прийшов о висновку про необхідність виправдання обвинувачених за ч. 2 ст. 189 КК України, так як під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так само які в суді апеляційної інстанції, стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б доводили винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що районним судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства України та неповноту судового розгляду, які виразилися в неврахуванні та не дослідженні доказів по справі, на думку апеляційного суду є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з оскарженим вироком, судом першої інстанції повно та всебічно досліджено докази, надані сторонами провадження, висновки по ним вмотивовані та обґрунтовані.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та виправдання останніх за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, на підставі досліджених ним доказів, а саме: показань обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , показань потерпілого ОСОБА_14 , показаннями свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , а також письмових доказів: повідомлення оператора «102» від 25.06.2013 (т. 2 а. с. 5); протоколом прийняття заяви потерпілого ОСОБА_14 від 25.06.2013 (т. 2 а. с. 6-7); висновком експерта №218 від 24.08.2013 (т. 2 а. с. 199-204); висновком експерта №127-Д/299-Б/952-Х від 03.09.2013 (т. 2 а. с. 215-225); протоколом огляду предметів від 18.09.2013 (т. 2 а. с. 153, 231-232).

Вищевказані докази повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Згідно матеріалів справи усі зазначені в апеляційній скарзі доводи прокурора досліджувались судом першої інстанції, висновки по ним обґрунтовані та вмотивовані у вироку районного суду.

В апеляційному суді від учасників судового провадження не надходили клопотання щодо повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а так само щодо дослідження нових доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції всі заявлені учасниками процесу докази досліджені в повному обсязі, та доведено винуватість обвинувачених, обставини вчинення злочину в повній мірі відповідають матеріалам справи, встановленим районним судом, і дії обвинувачених правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 146 КК України, оскільки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 вчинили незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України,визнано невинуватими та виправдано.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Доводи прокурора щодо невідповідність призначеного покарання обвинуваченим тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винних, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, першу судимість, знаходження на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин, в зв`язку з чим вірно прийшов до висновку, що необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, буде призначення покарання з випробуванням.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність непогашеної судимості, сімейний стан, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів, прийняв до уваги обставини справи та стан здоров`я обвинуваченого, та вірно дійшов висновку, що необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів буде призначення покарання з випробуванням.
Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, внаслідок чого вірно призначив їм покарання в межах санкції ч. 2 ст. 146 КК України, із застосуванням вимог ст. 75 КК України, звільнивши їх від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, яке є необхідним і достатнім для їх виправлення, перевиховання та попередження вчинення ними нових злочинів.

Підстав для зміни вироку в частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, а також того, що в апеляційному суді прокурор не надав доказів того, що під час розгляду справи в районному суді допущено такі істотні порушення кримінального та кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також не заявив жодних клопотань про дослідження повторно обставин, встановлених під час кримінального провадження або тих, що не досліджувалися судом першої інстанції, апеляційний суд, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглянувши оскаржений вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до висновку, що в діях суду першої інстанції відсутні жодні порушення кримінального та кримінального процесуального закону, які, відповідно до положень статтей 2, 7, 9, 410, 411, 412, 413, 414 КПК України, ч. 1 ст. 409 КПК України, могли би бути підставою для скасування чи зміни оскарженого вироку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження доказами і апеляційному суду не надано інших доказів, які б не були предметом дослідження судом першої інстанції, а тому вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2017 в кримінальному провадженні №0004039, внесеному до ЄРДР 25.06.2013, віднсоно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , засуджених за ч. 2 ст. 146 КК України та виправданих за ч. 2 ст. 189 КК України, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4