Ухвала

Іменем України
09 грудня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-6064 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 28 січня 2019 року, о 10 год, знаходячись в приміщенні магазину станції технічного обслуговування «Формула» по АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс два удари в праву частину обличчя потерпілому ОСОБА_7 , внаслідок чого, останньому було спричинено легкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості.
На обґрунтування вимог касаційної скарги наводить доводи, що стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та не погоджується з оцінкою доказів. Вказує, що суд першої інстанції надаючи правову оцінку діям засудженого, на його думку, не з`ясував та не зазначив у рішенні всі обставини, які відповідно до вимог ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зокрема, вважає, що судомпершої інстанції не спростовані висновки судово-медичної експертизи в частині можливості виникнення наявних у потерпілого тілесних ушкоджень внаслідок його падіння з висоти власного зросту.

Вважає, що призначене засудженому покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання та є явно несправедливим через його суворість. Зазначає, що, на його думку, при обранні заходу примусу судом першої інстанції не були взяті до уваги обставини, які позитивно характеризують особу ОСОБА_5 . При цьому, вважає безпідставним, в силу принципу презумпції невинуватості, посилання суду на невизнання вини засудженим.
Також, посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілого, не дотримався вимог кримінального процесуального закону та при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не врахував засад розумності і справедливості.
Вказує, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не вбачається з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Натомість, як убачається із змісту доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Переглядаючи справу за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого.
За встановлених судом фактичних обставин, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання самого ОСОБА_5 , який підтвердив факт кофлікту з потерпілим, та вказав, що відпихнув потерпілого у відповідь на його штовхання. Показаннями потерпілого ОСОБА_6 та показаннями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які повідомили, що між потерпілим та засудженим був конфлікт, після якого потерпілий отримав тілесні ушкодження. Такі показання знайшли своє підтвердження у висновку судово-медичної експертизи № 16 від 04 грудня 2019 року, відповідно до якого, виявленіу потерпілого легкі тілесні ушкодження могли мати місце як від двох і більше прикладань травмуючої дії в праву частину обличчя так і не виключалась можливість виникнення тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного зросту, що узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_10 , який бачив, як ОСОБА_5 наніс один удар потерпілому в обличчя від чого останній впав, та потім наніс ще один удар.

Усі наведені докази в повній мірі узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України ґрунтуються на достатніх і допустимих доказах, котрі ретельно досліджені в судовому засіданні та яким надана належна оцінка, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. Вирок суду євмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України.

Доводи захисника щодо неперевірки судами версії про можливість утворення тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок падіння з висоти власного зросту, також були предметом апеляційного розгляду. На підставі досліджених доказів, суд апеляційної інстанції надав захиснику вичерпну відповідь щодо можливості утворення легких тілесних ушкоджень у потерпілого, як від прикладань травмуючої дії в праву частину обличчя потерпілого, так і від падіння з висоти власного зросту. Крім того, такі висновки суду були підтвердженні, показаннями свідків, які були очевидцямипадіння ОСОБА_6 після нанесення удару засудженим ОСОБА_5 в обличчя потерпілого. При цьому, відповідно до змісту оскаржених судових рішень, захисником не було надано до суду доказів, які б підтверджували отримання потерпілим тілесних ушкоджень при інших обставинах чи за участі інших осіб.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а й від спроможності правоохоронних органів не допустити безкарності злочинних діянь. Саме безкарність є тим ґрунтом, на якому формується і поширюється правовий нігілізм у суспільстві.
З аналізу змісту ст. 56 КК України, вбачається, що громадські роботи - це суспільно корисні роботи, які виконуються не на користь потерпілого від злочину, а на користь суспільства, громади і спрямовані на формування у засудженого поваги до суспільства, громадських інтересів.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину,який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як злочин невеликої тяжкості, дані про особу винного, відповідно до яких ОСОБА_11 і ОСОБА_12 раніше не судимий, одружений, працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Суд врахував відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання засудженого, а також взяв до уваги досудову доповідь, всі обставини справи, в їх сукупності, та заперечення винуватості засудженим. На підставі наведеного, суд призначив ОСОБА_5 покарання у межах, установленних у санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт в розмірі двісті годин.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі і ті, на які захисник посилається у своїй касаційній скарзі, суд правильно та обґрунтовано дійшов висновку, що таке покарання буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари за вчинене засудженим, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. З такими висновками суду першої інстанції, відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, погодився і суд апеляційної інстанції.
Крім того, обставина, стосовно невизнання засудженим своєї вини, відповідно до оскаржуваного рішення суду першої інстанції, розглядалась судом, як характеристика особи винного і враховувалась при призначені покарання в межах загального критерію, тому посилання захисника на порушення судом презумпції невинуватості з цих підстав є помилковим.
Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, не порушує вимог статей 50, 65-67 КК України, оскільки воно відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особі винного, всім обставинам кримінального провадження і є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи касаційної скарги захисника про визначення судом занадто великого розміру цивільного позову є непереконливими, оскільки, як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, своє рішення щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 суд належним чином мотивував та, з урахуванням характеру і обсягу його душевних страждань, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із засудженого на користь потерпілого достатньої суми на відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Такі доводи захисника щодо вирішення судом розміру стягнутого в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілому, належним чином були перевірені судом апеляційної інстанції та на них надані вмотивовані відповіді. Колегія суддів касаційного суду також погоджується із розміром визначеної судом моральної шкоди потерпілому у сумі 15 000 гривень та вважає його обґрунтованним.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. Тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 червня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_13