Справа № 128/2981/19
УХВАЛА
Іменем України

07 листопада 2019 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , отримавши клопотання ОСОБА_2 , подане в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арештів майна,

УСТАНОВИВ:

06.11.2019 в провадження слідчого судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 надійшло вищевказане клопотання, яке мотивоване тим, що 08.11.2004 прокурором Вінницького району відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за № 04040469 від 08.11.2004 за ч. 5 ст. 191 КК України.Слідчим прокуратури Вінницького району ОСОБА_4 постановою від 15.11.2004 накладено арешт на рухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , а саме: автомобіль Fiat Punto 55 EL 1996 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_2 від 21.10.2004 та автомобіль Opel Kadet 1.3, 1987 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_3 , свідоцтво НОМЕР_4 від 10.06.2003. 16.11.2004 слідчим прокуратури Вінницького району було винесено постанову про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3 , а саме:частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . 01.02.2005 ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України.Надалі прокурором Вінницького району 06.07.2007 винесено постанову про скасування постанови від 01.02.2005 про притягнення її в якості обвинуваченої. Також прокурор Вінницького району своєю постановою від 06.07.2007, в зв`язку з відсутністю в діях складу інкримінованого ОСОБА_3 злочину закрив щодо ОСОБА_3 кримінальну справу № 04040469, порушену 08.11.2004.Разом з тим, скасовуючи постанову про притягнення ОСОБА_3 в якості обвинуваченої та закриваючи відносно неї кримінальну справу, прокурор Вінницького району не скасував постанови про накладання арешту на рухоме і нерухоме майно.В органах МРЕВ УДАІ у Вінницькій області ОСОБА_3 повідомили, що обтяження згідно з постановами від 16.11.2004 та від 15.11.2004 про накладення арешту на рухоме і нерухоме майно не скасовано.Така ситуація грубо порушує право ОСОБА_3 на вільне розпорядження своїм майном і воно підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.
Вивчивши заяву про скасування арешту та оглянувши додані до неї документи, приходжу до такого висновку.
Згідно з ч. 5 ст. 404 КПК України (в ред. 1960 року), якщо у виправданого, чи особи, стосовно якої справа припинена, були вилучені документи, цінності чи інші предмети, або накладений арешт на майно, копія відповідного рішення суду направляється відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей чи інших предметів, а також для зняття арешту з майна.
Відповідно до п. 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності КПК України 2012 року.
Постанови про накладення арештів на майно, яке нібито належить ОСОБА_3 , ухвалені органом досудового слідства до набрання чинності новим КПК України.
Отже, виходячи із п. 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, постанови про арешт майна продовжують свою дію до цього часу.
Проте, положеннями КПК України (в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.
З копії постанови прокурора Вінницького району ОСОБА_5 від 06.07.2007 вбачається, що постанову від 01.02.2005 ст. слідчого прокуратури Вінницького району ОСОБА_4 про притягнення в якості обвинуваченої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 5 ст. 191 КК України було скасовано в зв`язку з відсутність в її діях складу інкримінованого злочину. Таким чином, ОСОБА_3 не набула процесуального становища підозрюваної та обвинуваченої.
Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає.
Суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 24.04.2019 (справа № 2-3392/11). Зокрема, Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що в разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 15.05.2019 (справа № 372/2904/17-ц), випливає, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Тому вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
Відповідно до висновку Великої палати Верховного суду викладеного у справі № 911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.
Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26 цс13.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним повернути клопотання з доданими документами заявнику для подальшого звернення з аналогічним клопотанням в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. 174 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_2 , подане в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арештів майна повернути заявнику разом з доданими документами.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_1