Справа № 750/6152/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/730/19
Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001797 від 22.03.2019 року, за апеляційною скаргою прокурора та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 липня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, працюючого водієм ТОВ «Чернігівська автомобільна компанія», одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2002 та 2003 року народження, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційні скарги, обвинувачений ОСОБА_7 просить відмовити повністю в задоволенні апеляційних скарг, а вирок суду залишити без змін.

Вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов прокурора відділу прокуратури в Чернігівській області в інтересах комунального некомерційного підприємства «Чернігівська міська лікарня №2» Чернігівської міської ради до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілої - задоволений повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 користь місцевого бюджету м. Чернігова - 175 грн. 92 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 .

Арешт, накладений на автобус марки «РУТА 20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.03.2019, - скасовано.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано як саму особу обвинуваченого, так і тяжкість вчиненого ним злочину. Суд не врахував, що обвинувачений не надав потерпілому медичну допомогу, думку потерпілого про призначення реальної міри покарання, а також те, що обвинувачений раніше притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил перевезення пасажирів при наданні послуг з перевезення пасажирів та безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції безпідставно врахував обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, оскільки той лише визнав свою вину у повному обсязі, однак жодного розкаяння з його боку не було. Також суд не врахував, що обвинувачений притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил перевезення пасажирів при наданні послуг з перевезення пасажирів.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 22.03.2019, у денний час, ОСОБА_7 , керуючи автобусом марки «РУТА 20» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ПП «ЧЕРНІГІВСЬКА

АВТОМОБІЛЬНА КОМПАНІЯ ПЛЮС», рухався в м. Чернігові по проспекту

Миру від перехрестя з вул. Г. Полуботка до перехрестя з вул. Коцюбинського

за автобусним маршрутом регулярних перевезень міського сполучення № 33

«Річковий порт - Епіцентр».

О 15 год. 36 хв., 22.03.2019, на зупинці громадського транспорту

«Красна площа», розташованій біля будинку № 25 по проспекту Миру у

м. Чернігові, ОСОБА_7 , здійснюючи посадку-висадку пасажирів за вказаним маршрутом руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну та розпочав рух до повного зачинення дверей керованого ним автобусу, внаслідок чого пішохід ОСОБА_10 , яка в цей час заходила до салону автобусу, впала на проїзну частину дороги, після чого водій ОСОБА_7 здійснив на неї наїзд.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала

тілесні ушкодження у вигляді політравми: закрита черепно-мозкова травма зі

струсом речовини головного мозку, синці та садна променево-зап`ястних

суглобів, закрита травма правої нижньої кінцівки з поширеним підшкірним

крововиливом стопи, гомілки, підколінної ямки та стегна з переходом на

черевну стінку та переломами правої великогомілкової кістки в ділянці її

горбистості та верхівки зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістки, які у сукупності мають ознаки ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 порушив вимоги

п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій забов`язаний бути

уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її

зміну), п. 21.4 (водію забороняється починати рух до повного зачинення дверей транспортного засобу) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, що стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди,та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених в ній підстав; потерпілого який підтримав свою апеляційну скаргу, однак щодо строку обмеження волі обвинуваченому, погодився з вимогами прокурора; обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, як і в суді 1 інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті та у вироку суду. В скоєному щиро кається, просив не позбавляти його волі. Стверджував, що намагався надати матеріальну допомогу потерпілому, однак той відмовився приймати її, що не заперечувалось і самим потерпілим.

Висновки суду про винність ОСОБА_7 , в скоєному кримінальному правопорушенні відповідають встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими доказами, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку. Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого апелянтами не оскаржуються.

Вина обвинуваченого при обставинах, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання кримінального провадження у суді І інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку. Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 , в скоєному в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому в цій частині вирок суду не перевірявся.

В апеляційній скарзі апелянти ставлять вимоги тільки щодо призначеного обвинуваченому покарання, яке вважають занадто м`яким.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує

транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Потерпілий та прокурор порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання обвинуваченому і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде

висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових

органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирішення судом 1 інстанції питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах.

Згідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де відповідно до характеристики, скарг на поведінку останнього не надходило, працевлаштований. За місцем роботи характеризується виключно позитивно (а.п.93), на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (а.п.91,92 ). Одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2002 та 2003 року народження. (а.п. 93,94).

Відповідно до висновку органу з питань пробації, обвинувачений ОСОБА_7 може бути перевихований без ізоляції від суспільства (а.п. 79-85).

Апеляційним судом встановлено, що з моменту вчинення ОСОБА_7 даного злочину, минув тривалий час, протягом цього часу він кримінальні та адміністративні правопорушення не скоював, позов прокурора в інтересах КНП «Чернігівська міська лікарня №2» Чернігівської міської ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, відшкодував у повному обсязі, що підтверджується чеками про оплату (а.с.109), тобто, приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки,

По даному кримінальному правопорушенню обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину, щиро кається, засуджує свою поведінку, відсутні обставини, що обтяжують покарання.

Доводи прокурора в своїй апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, є безпідставними. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор на уточнення суду, не змогла пояснити, в чому саме полягає неврахування тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії необережних злочинів невеликої тяжкості, і дану обставину суд першої інстанції врахував при винесенні вироку.

Що стосується доводів потерпілого про тяжкість вчиненого діяння, то це саме по собі, відповідно до закону, не є перешкодою для застосування положень ст. 75 КК України.

Твердження прокурора та потерпілого про те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності не заслуговують на увагу, оскільки у вироку при призначенні покарання судом першої інстанції, зазначена обставина врахована.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 133-1 КУпАП, тобто за відхилення від визначеного маршруту руху автобуса або маршрутного таксомотора, не заїзд на автостанцію (автовокзал), якщо такий заїзд передбачений розкладом руху автобуса або маршрутного таксомотора (а.п. 90).

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_7 не надав потерпілій першу медичну допомогу також не відповідає дійсності, оскільки як встановлено в апеляційному суді, після того як сталася дорожньо-транспортна пригода, Шевченко, пішов до салону автомобіля взяти аптечку, а коли повернувся, побачив, що потерпілій надають допомогу прохожі і вже викликають швидку допомогу, тому він почав телефонувати в поліцію, повідомляючи про дану пригоду.

Зазначене може свідчити про те, що ОСОБА_7 не зник з місця пригоди і не ухилявся від надання їй медичної допомоги.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений, як в суді першої інстанції так в апеляційному суді, визнав свою вину повністю, засуджує свою поведінку, що може свідчити про почуття каяття та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Тому доводи прокурора та потерпілого про те, що суд безпідставно врахував обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, є такими, що спростовуються вище вказаним.

Колегія суддів погоджується з висновком судом 1 інстанції щодо не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи, що даний злочин не пов`язаний з перебуванням обвинуваченого за кермом в стані алкогольного сп`яніння, а також те, що професія водія, ким працює ОСОБА_7 , є основним джерелом доходу його сім`ї, де на утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей, оскільки згідно довідки про доходи (наданої в судовому засіданні апеляційного суду), його дружина працює молодшою медичною сестрою та отримує невелику заробітну плату.

На думку колегії суддів, всі обставини, на які посилаються прокурор та потерпілий в своїх апеляційних скаргах, враховані судом 1 інстанції при призначенні покарання обвинуваченому. Висновки суду належним чином мотивовані. За наведених вище обставин, покарання не можна вважати явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети. Переконливих доводів, які б спростували висновки суду у частині призначеного покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді обмеження волі, як вони того просили, апелянти у апеляційних скаргах не навели. Обвинуваченого можливо виправити та перевиховати без ізоляції від суспільства, із звільненням його на підставі ст. 75 КК України, що і визначив суд 1 інстанції. Призначене покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4