Справа № 357/6099/19 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3066/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого ФОП « ОСОБА_10 », раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, і призначено йому покарання за:

- ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки;

- ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого основного покарання більш суворим, повного приєднано додаткового покарання призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з часу його фактичного затримання після вступу вироку в законну силу.

Зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_9 строк досудового тримання його під вартою, а саме 09 квітня 2019 року один день.

Застосовано відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків до вступу вироку в законну силу, але на строк не більше ніж 2 (два) місяці, тобто 15 жовтня 2019 року.

Цим же вироком вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_9 засуджено за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, вчинених за наступних обставин.

08.04.2019 близько 22 год. 20 хв. водій ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись неподалік будинку №128 по вул. Ставищанській у м. Біла Церква Київської області в напрямку до с. Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області, в порушення вимог п.1.3 ПДР України, де вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п.1.5 ПДР України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п.2.3(б) ПДР України, де вказано, що для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі; п.10.1 ПДР України, де вказано, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.12.1 ПДР України, де вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.12.2 ПДР України, де вказано, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; п.12.3 ПДР України, де вказано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.12.4 ПДР України, де вказано, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не обрав безпечну швидкість, перевищив швидкість руху керованого ним автомобіля, а саме рухався зі швидкістю 80 км/год, своєчасно, перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на праве узбіччя, де в подальшому не застосував екстрене гальмування та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався по правому узбіччю, в попутному з керованим ним транспортним засобом напрямку.

У результаті ДТП пішохід ОСОБА_11 отримав наступні ушкодження: синці, садна та рани на голові; крововиливи в м`які покриви голови; перелом кісток склепіння та основи черепа; субарахноїдальні крововиливи; крововилив у шлуночкову систему головного мозку; перелом 2 шийного хребця; перелом 5 ребра праворуч; сліди крові в плевральних порожнинах; перелом 5 грудного хребця; розрив спинного мозку та його оболонок в ділянці перелому хребта; крововилив на поверхні лівої легені; ушкодження селезінки; наявність крові в черевній порожнині; переломи лівої великої гомілкової кістки та лівої малої гомілкової кістки; синці садна на тілі. Смерть ОСОБА_11 настала від сукупної травми голови, тулуба та лівої ноги.

Вказані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію - як небезпечні для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

Сукупність допущених водієм ОСОБА_9 порушень вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3(6), 10.1,12.1, 12.2, 12.3, 12.4 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною ДТП та її наслідками.

Крім того, водій ОСОБА_9 08.04.2019 близько 22 год. 20 хв. після наїзду на пішохода ОСОБА_11 автомобілем марки «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , яким він керував, проїжджаючи по вул. Ставищанська, 128, у м. Біла Церква Київської області, усвідомлюючи те, що своїми протиправними діями поставив потерпілого в небезпечний для життя та здоров`я стан, оскільки останній в результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати потерпілому допомогу, не виконав свого громадського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі; не переконався чи потерпілий пішохід ОСОБА_11 потребує допомоги, байдуже поставився до наслідків для останнього, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не доставив потерпілого до медичного закладу, ніяких заходів по наданню допомоги не вжив і з метою уникнення відповідальності, залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був прийняти міри по наданню допомоги потерпілому, чим порушив вимоги п.п.2.10.(а), (г), (д) ПДР України, в якому зазначено, що в разі причетності до ДТП водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських, в наслідок чого потерпілий ОСОБА_11 загинув на місці.

Не погоджуючись із вказаним рішенням захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, у якій він не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.08.2019 змінити у зв`язку з не відповідністю ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення особі обвинуваченого, звільнити ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_9 веде порядний, соціально направлений та моральний спосіб життя, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризуюся позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, проживає разом зі своєю сім`єю, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, щиросердно розкаявся, відшкодував завдану, хоч і не поправну шкоду, попросив вибачення за скоєне, спроможний зробити правильні висновки на майбутнє і виправитися, будучи притягнутим до покарання не пов`язаного з реальним ув`язненням. При цьому, обставини, які обтяжують покарання місцевим судом встановлено не було. Прокурор, із врахуванням конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, у судовому засіданні вважав за можливе виправлення ОСОБА_9 без застосування покарання пов`язаного з ув`язненням і просив суд застосувати ст.75 КК України. Потерпілий з цього приводу не заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав рішення суду першої інстанції правильним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які приписами ст.12 КК України віднесені до категорії тяжких злочинів, вчинених з необережності, та умисних злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, офіційно працевлаштований, обставини, які, у відповідності до ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому: з`явлення із зізнанням, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які, згідно з ст.67 КК України, обтяжують покарання, досудову доповідь, відповідно до якої існує середній ризик вчинення обвинуваченим повторного злочину, середній ризик небезпеки для суспільства, думку потерпілого, наслідок у виді смерті ОСОБА_11 , прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідною та достатньою мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів має бути покарання у вигляді позбавлення волі.

У відповідності до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Із врахуванням обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме з`явлення із зізнанням, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, особу винуватого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, його відношення до вчиненого, думку потерпілого щодо покарання, місцевий суд правильно призначив ОСОБА_9 основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.286 КК України, тобто застосував положення ч.1 ст.69 КК України.

Що стосується додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, то міськрайонний суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини протиправного діяння, прямий причинний зв`язок порушень ОСОБА_9 вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3(б), 10.1,12.1, 12.2, 12.3, 12.4 ПДР України із вказаною ДТП та її наслідками у виді позбавлення життя ОСОБА_11 , та дійшов обґрунтованого висновку, що додаткове покарання має бути призначено у верхній межі санкції ч.2 ст.286 КК України.

При цьому доводи сторони захисту про залишення обвинуваченому права керування транспортними засобами, адже це необхідно для його роботи та утримання сім`ї, є неспівмірним із вчиненим правопорушенням та незворотніми наслідками у виді смерті ОСОБА_11 .

Відтак, місцевий суд призначив ОСОБА_9 покарання, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а вимоги апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість - є безпідставними.

Як вбачається з положень абз.1 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, судам необхідно мати на увазі, що ч.1 ст.75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

При цьому, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України, у зв`язку з тяжкістю кримінальних правопорушень, вчинених останнім, обставин та характеру його протиправних дій, їх наслідків у виді смерті потерпілого та призначення останньому покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України.

Доказів на спростування висновків місцевого суду захисником в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2019 року, щодо ОСОБА_9 без змін.

Головуючий :

Судді :