Справа № 148/388/17
Провадження №11-кп/801/1151/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю за участю учасників кримінального провадження
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000066 від 03.02.2017,
за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2019 року у кримінальному провадженні, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, гр. України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта середня-спеціальна, проживає в громадському шлюбі, має на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючого, раніше судимого:
- 10.03.2005 Ладижинським міським судом Вінницької області за ст. 122 ч.1, 75 КК України до 2 років п/в, з встановленням іспитового строку на 2 роки;
- 12.06.2007 Ладижинським міським судом Вінницької області за ст. 309 ч.1, 75 КК України до 1 року п/в, з встановленням іспитового строку на 1 рік;
- 09.12.2009 Ладижинським міським судом Вінницької області за ст. ст.186 ч.1, 309 ч.1 КК України до 150 год. громадських робіт та штрафу 850 грн.;
- 03.03.2015 Тульчинським районним судом Вінницької області за ст. 309 ч.1 КК України до штрафу в сумі 1190 грн.;
- 20.10.2015 Ладижинським міським судом Вінницької області за ст. ст. 289 ч.2, 289 ч.1, 70 КК України до 5 років п/в, з встановленням іспитового строку на 3 роки;
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 309 ч.2 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
Відповідно до вимог ст. 71 КК України, з врахуванням вироку Ладижинського міського суду від 20.10.2015 року, остаточне покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, у виді позбавлення волі строком на п`ять років без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з 07.06.2018, зарахувавши в строк відбування покарання строк перебування під вартою.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено без змін - тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави понесенні судові витрати в сумі 1323,10 грн. за проведення криміналістичних експертиз.
Речові докази: ємність та медичний шприц з опієм ацетельованим, які передані на зберігання до кімнати речових доказів Тульчинського ВП НВП ГУНП у Вінницькій області вирішено знищити.
Вироком суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи засудженим Ладижинським міським судом Вінницької області 20 жовтня 2015 року за вчинення злочинів, передбачених ч. ч. 1,2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, на підставі ст. ст. 75-76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки та відносно якого, на час оголошення підозри, Ладижинським міським судом Вінницької області розглядалось кримінальне провадження №0000028 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, що мав місце 18.01.2017 року, на шлях виправлення не став та 02.02.2017 продовжив злочинну діяльність у с. Тарасівка Тульчинського району Вінницької області за наступних обставин.
02 лютого 2017 року близько 19:00 год. ОСОБА_7 , на автомобілі
марки «Fiat tippo» д.н.з. якого НОМЕР_1 приїхав у с. Тарасівка Тульчинського
району Вінницької області, де зустрівся із ОСОБА_10 , який проживає у
вказаному селі. Після цього, ОСОБА_7 діючи умисно, повторно, безоплатно отримав від останнього особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - опій ацетильований таким чином незаконно його придбав.
Взявши вказаний наркотичний засіб в руки, ОСОБА_7 , усвідомлюючи свої дії та відповідні наслідки, які вони можуть за собою потягти, забрав останній щоб в подальшому використати для власного вживання шляхом ін`єкції.
3 цією метою, вказаний наркотичний засіб, поміщений у скляну ємність
ОСОБА_7 , з метою, щоб його ніхто не побачив заховав його у кишеню
верхнього одягу таким чином вчинив його незаконне зберігання.
Того ж дня, 02.02.2017 близько 21:00 год. ОСОБА_7 , з метою подальшого вживання наркотичного засобу шляхом ін`єкції отриманого від ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що діє протиправно та порушує встановлені правила обігу наркотичних засобів, на вказаному автомобілі поїхав по с. Тарасівка Тульчинського району Вінницької області у напрямку м. Ладижин Вінницької області, таким чином скоївши незаконне перевезення наркотичних засобів без мети збуту.
В той же час на підставі службового доручення Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області № 318 від 02.02.2017 «Про виділення працівників поліції для профілактичного відпрацювання населених пунктів району у вечірній час» працівниками Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області було зупинено вказаний автомобіль, після чого з даного приводу зателефонували до чергової частини Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП. За вказаним повідомленням на місце пригоди виїхала слідчо-оперативна група, якою в ході особистого огляду ОСОБА_7 було вилучено скляну ємність з рідиною та медичний шприц з рідиною, що відповідно до висновку експерта №232 від 17.02.2017 року є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - опієм ацетильованим, масою (у перерахунку на висушену речовину) 2,05 г.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів без мети збуту, вчинене повторно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Вінницької області ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.07.2019 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України на 3 роки позбавлення волі. Відповідно до вимог ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ладижинського міського суду від 20.10.2015 і остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна. В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що покарання, призначене ОСОБА_7 за вироком Тульчинського районного суду від 24.07.2019, має бути більшим за покарання, призначене за цим вироком у виді 3 років позбавлення волі, та більшим ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком у виді 5 років позбавлення волі. Проте, судом на підставі ст. 71 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, що не є більшим, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що всі докази, які надані суду стороною обвинувачення на його думку було зібрано з грубим порушенням норм КПК та є недопустимими, оскільки із тексту протоколу огляду місця події від 02.02.2017 видно, що огляд місця події та огляд ОСОБА_7 проводився однією слідчою дією, хоча норми КПК цього не передбачають. З аналізу ст. 34 ЗУ «Про національну поліцію» та ч. 1 ст. 237 КПК України видно, що слідчий провів не поверхневий огляд ОСОБА_7 та не огляд місця події, а здійснив слідчу дію обшук особи, оформивши її протоколом огляду місця події, тобто без попереднього дозволу слідчого судді, чим, на його думку, допущено істотне порушення прав людини і основоположних свобод щодо ОСОБА_7 . Крім того, фактично затримавши ОСОБА_7 та провівши його обшук, слідчим не було складено протокол про його затримання відповідно до вимог ст. 208 КПК. Таким чином, всі інші докази, що були здобуті органом досудового слідства на підставі доказів, що були здобуті на його думку з істотними порушеннями прав та свобод людини також визнаються недопустимими доказами.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 подану захисником апеляційну скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Щодо апеляційної скарги, поданої першим заступником прокурора Вінницької області ОСОБА_9 , то просили суд залишити її без задоволення, посилаючись на невинуватості ОСОБА_7 .
Прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу, подану першим заступником прокурора Вінницької області ОСОБА_9 , підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Також просив залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника, подану в інтересах обвинуваченого, посилаючись на її безпідставність.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційна скарга захисника відхиленню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано не повно.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.
В оскаржуваному вироку місцевий суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, із яких приймає одні докази та відкидає інші.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника, поданої в інтересах обвинуваченого, про те, що на його думку всі докази, які надані суду стороною обвинувачення було зібрано з грубим порушенням норм КПК та є недопустимими, оскільки із тексту протоколу огляду місця події від 02.02.2017 видно, що огляд місця події та огляд ОСОБА_7 проводився однією слідчою дією, слідчий провів не поверхневий огляд ОСОБА_7 та не огляд місця події, а здійснив слідчу дію обшук особи, оформивши її протоколом огляду місця події, тобто без попереднього дозволу слідчого судді, а також фактично затримавши ОСОБА_7 та провівши його обшук, слідчим не було складено протокол про його затримання відповідно до вимог ст. 208 КПК, а тому, на його думку, всі інші докази, що були здобуті органом досудового слідства на підставі доказів, з істотними порушеннями прав та свобод людини і мають визнатися недопустимими.
Що стосується доводів апеляційної скарги про недопустимість, як доказу протоколу огляду місця події, оскільки, на думку захисника, у ході даної слідчої дії фактично проводився обшук особи, то не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 309 ч.2 КК України не визнав, його вина підтверджується дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні доказами, зокрема показами допитаних судом свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були присутні при огляді місця події під час якого ОСОБА_7 після власноруч написаної ним заяви про надання дозволу на особистий огляд та огляд автомобіля працівниками поліції, добровільно видав слідчому шприц із залишками наркотичної речовини та флакону, які були при ньому на видному місці, а також іншими дослідженими судом письмовими доказами, зокрема протоколом огляду місця події від 02.02.2017, відповідно до якого у гр. ОСОБА_7 було виявлено та вилучено шприц ємністю 5 мл та скляна ємність об`ємом 25 мл, заповнена рідиною темного кольору; висновком експерта № 232 від 17.02.2017, відповідно до якого залишки рідини у шприці та рідина в скляній ємності, містять наркотичний засіб - опій ацетильований, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Загальна маса опію ацетельованого (у перерахунку на суху речовину) становить 2,05 г.
Колегія суддів переконана, що зазначена слідча дія була проведена у відповідності до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд місця події проводився у присутності двох понятих. Будь-яких належних даних, які б свідчили, що слідчим проводився саме обшук ОСОБА_7 судом встановлено не було. Працівники поліції правомірно зупинили ОСОБА_7 , оскільки було достатньо підстав вважати, що керуючи автомобілем, він порушив правила дорожнього руху України, за що останній постановою Ладижинського міського суду від 10.03.2017 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за керування транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння та був підданий адмінстягненню, що спростовує твердження про те, що йому підкинули наркотичний засіб працівники поліції. При цьому колегія суддів також звертає увагу і на те, що протокол про адмінправопорушення складений щодо ОСОБА_7 значно раніше ніж протокол огляду місця події, що свідчить про правомірність дій слідчого при проведенні такого огляду. Будь-яких інших порушень у ході виявлення та вилучення у ОСОБА_7 , добровільно наданого останнім наркотичного засобу - опію ацетильованого, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, як у суді першої та апеляційної інстанції встановлено не було. Правильність даних зазначених у протоколі огляду місця події детально підтвердили у районному суді свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були понятими при проведенні вказаної слідчої дії, які стверджували, що ОСОБА_7 при проведенні слідчої дії добровільно надавав для огляду свої особисті речі та самостійно видав два медичних шприци і флакон із рідиною у якій згідно його пояснень перебуває наркотичний засіб.
Протокол огляду місця події від 02.02.2017 (т. 1 а.с. 163-167) був складений у відповідності до вимог ст.237 КПК України за участю двох понятих. Правильність даних, які були зафіксовані в ході проведення огляду засвідчили своїми підписами як двоє понятих так і обвинувачений. Жодних даних, які б свідчили, що вказаний доказ був отриманий з істотним порушенням прав та свобод людини або вказує на його недостовірність, та не можливість використання його як доказу, в судовому засіданні встановлено не було. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів, без мети збуту, вчинене повторно, а тому його дії судом першої інстанції кваліфіковані правильно за ст.309 ч.2 КК України.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.
У своїх рішеннях у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 ЄСПЛ повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість протокол огляду місця події від 02.02.2017 є необґрунтованими, адже вони повністю спростовуються іншими дослідженими судом першої інстанції доказами у даному кримінальному провадженні.
За таких обставин, невизнання вини ОСОБА_7 апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту із метою уникнення ним відповідальності за вчинене, а тому оцінює його показання критично.
Окрім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо позиції сторони захисту щодо визнання доказів недопустимими, обґрунтував та враховав вимоги ст. 84-86 КПК України, зокрема встановив, що висновок судово-наркологічної експертизи не може визнаватись доказом, так як він складений лікарями спеціальної медичної комісії, які не є експертами, а відтак вказаний доказ не може бути допустимим так, як він отриманий в порядку, що не встановлений КПК України.
Також судом першої інстанції обґрунтовані висновки щодо позиції сторони захисту про недопустимість як доказу власноручно написаної заяви про надання дозволу на проведення огляду транспортного засобу та особистого огляду, а також протоколу огляду, оскільки враховано вимоги ст. 237 КПК України, якою врегульовані питання проведення огляду. За приписами даної статті, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Частиною п`ятої статті 237 КПК України передбачено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Статтею 233 КПК України визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків установлених частиною третьою цієї статті.
Таким чином, судом першої інстанції, оцінюючи написану ОСОБА_7 власноруч заяву щодо надання дозволу на огляд, встановлено, що вона написана добровільно без будь-якого примусу зі сторони працівників поліції, що також підтверджується показами свідків, які були присутні в якості понятих при огляді ОСОБА_7 . Вказані обставини свідчать про законність дій зі сторони працівників поліції та відповідності їх нормам КПК України та Конституції України.
З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги захисника вказаних висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, про що просить в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.
Разом з тим, колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги прокурора дають достатні підстави вважати, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості,на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 ст. ст. 413, 414 КПК України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться у п. п. 22, 25, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, якщо засуджений після постановления вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно призначив остаточне покарання ОСОБА_7 із застосуванням вимог ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Однак, як вбачається з оскаржуваного вироку та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше судимий вироком Ладижинського міського суду від 20.10.2015 за ч. ч. 1,2 ст. 289 ст. 70, ст. 75 КК України на 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 3 роки. У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 не затримувався та запобіжний захід йому не обирався.

Таким чином, невідбута частина покарання за попереднім вироком Ладижинського міського суду від 20.10.2015 щодо ОСОБА_7 становить 5 років позбавлення волі, а тому призначене ОСОБА_7 покарання за вироком Тульчинського районного суду від 24.07.2019, має бути більшим, за покарання, призначене за цим вироком у виді 3 років позбавлення волі, та більшим ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком у виді 5 років позбавлення волі.

Проте, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, судом на підставі ст. 71 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, що не є більшим, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Таким чином, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 4 ст. 71 КК України, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді провадження в суді апеляційної інстанції. Таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 ст. ст. 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 425, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_9 - задовольнити.
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 309 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
Відповідно до вимог ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 20.10.2015 і остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді п`яти років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
В решті вирок залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді/підпис/

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом.

Суддя ОСОБА_2