Справа № 570/5281/19
номер провадження 1-в/570/518/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області в режимі відеоконференції із Державною установою "Городищенська виправна колонія № 96" клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. с. Білка Березнівського району Рівненської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, неодноразово судимого, востаннє

03 квітня 2002 року Апеляційним суду Рівненської області за п. "г", "е" ст. 93, ч. 2 ст. 140 КК України 1960 р., із застосувнням ст. 42 КК України 1960 р, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі,

20 серпня 2002 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України, вирок Апеляційного суду Рівненської області від 03 квітня 2002 року частково змінено - виключено кваліфікацію за п.п. "е" ст. 93 КК України, та перекваліфіковано дії ОСОБА_4 із ч. 2 ст. 140 КК України 1960 р. на ч. 2 ст. 185 КК України 2001 року, у решті вирок залишено без змін,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_4 відбуває призначене вироком Апеляційним суду Рівненської області від 03 квітня 2002 року покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)".
Засуджений ОСОБА_4 звернувся в суд із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Вважає порушеним щодо нього вимог статтей 28, 29 Конституції України (від 28 червня 1996 року), статтей 1, 3, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (м. Рим, 4 листопада 1950 року).
В обгрунтування клопотання зазначається, що довічне позбавлення волі, як вид кримінального покарання в Україні, підстави та практика його призначення, правила і порядок виконання системно порушують Конституцію України, чинні міжнародно-правові договори в галузі правосуддя та прав людини.
У клопотанні засуджений ОСОБА_4 звертається до практики Європейського суду з прав людини:
- рішення у справі "Кафкарiс проти Кіпру (Kafkaris v. Ciprus), заява № 21906/04, від 12.02.2008);
- рішення у справі "Леже проти Франції №19324/02;
- рішення у справі "Вінтер та інші проти Сполученого Королівства (Finger and other v. the United Kingdom), заяви 66069/09, 130/10, 3896/10 від 09.07.2013);
- рішення у справі «Ласло Магяр проти Угорщини» (Laszlo Magyar v. Huungray, заява № 73593/10 від 20.05.2014);
Зазначені рішення стосуються процедури помилування осіб, засуджених до довічного ув`язнення, із зазначенням необхідності існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі.
У рішення по справі "Петухов проти України № 2" № 41216/13 від 12.03.2019 року ЄСПЛ зобов`язав Україну реформувати систему перегляду довічного ув`язнення.
Вказано у клопотанні про найвищу юридичну силу Конституції України та пріоритетність норм міжнародного права щодо національного законодавства в Україні.
В судовому засіданні прокурор просив відмовити в задоволеннні клопотання, оскільки згідно вимог Кримінального кодексу України не передбачено звільнення від відбування покарання умовно-достроково, або заміна покарання більш м`яким відносно осіб, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні просив задовольнити клопотання з підстав та обгрунтувань наведених у ньому.
Заслухавши міркування прокурора, пояснення та доводи засудженого, з`ясувавши обставини, дослідивши клопотання та додані документи, суд приходить до наступного висновку.
Із матеріалів клопотання засудженого встановлено, що 03 квітня 2002 року Апеляційним суду Рівненської області засуджено ОСОБА_4 за п. "г", "е" ст. 93 КК України 1960 р (Умисне вбивство: г) двох або більше осіб; е) вчинене з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб; та ч. 2 ст. 140 КК України 1960 р (Крадіжка, що завдала значної шкоди потерпілому), із застосувнням ст. 42 КК України 1960 р, призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі. 20 серпня 2002 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України, вирок Апеляційного суду Рівненської області від 03 квітня 2002 року частково змінено - виключено з нього кваліфікацію за п.п. "е" ст. 93 КК України та перекваліфіковано злочинні дії ОСОБА_4 із ч. 2 ст. 140 КК України 1960 р. на ч. 2 ст. 185 КК України 2001 року, у решті вирок залишено без змін. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської обасті від 07.06.2018 р. зараховано строк поперднього ув`язнення ОСОБА_4 згідно Закону № 838-VIII від 26.11.2019 р. Покарання засуджений відбуває з 16 січня 2001 року.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ст. 3 КК України).

Згідно ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Нормами ст.ст. 81, 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Загальним критерієм для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є визначення їх строку. Звільнення є умовним тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.

Призначене ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, а тому щодо такого виду покарання не поширюється дія норм ст.ст. 81, 82 КК України.

Суд враховує принцип законності, який стосовно кримінального права означає, що тільки Кримінальним кодексом визначаються умови звільнення від покарання. Забороняється застосування закону про кримінальну відповідальність шляхом застосування його до випадку, який прямо ним не передбачений.

Згідно вимог частини 1 статті 74 Кримінального кодексу України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Клопотання засудженого ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, можливість умовно-дострокового звільнення та заміни не відбутої частини покарання більш м`яким до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, в порядку ст.ст. 81, 82 КК України - не передбачена КК України.

Щодо зазначених у клопотанні рішень ЄСПЛ, які стосуються процедури помилування осіб, засуджених до довічного ув`язнення, із зазначенням необхідності існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі.
Статтею 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Положення про порядок помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Кримінальний кодекс України передбачає можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

У клопотанні засуджений не вказує про своє звернення про помилування.

Щодо покликання засудженого ОСОБА_4 у клопотанні на тлумачення ЄСПЛ порушення cт. 3 Конвенції в рішенні від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, зазначається наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не є обов`язковим чи автоматичним, або мінімальним покаранням.

За аналогічних умов Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Обєднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, послався на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012), а саме: 51.Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання». 52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням.

У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Щодо покликання засудженого ОСОБА_4 у клопотанні щодо положень Конституції України у зв`зку із відсутністю у національному законодавстві механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
У разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, перед Конституційним Судом України, у порядку встановленим Законом, може порушуватися питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Суд не може визнати неконституційними законів чи правові акти, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Згідно ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України.

Ці положення мають обов`язково враховуватися судами загальної юрисдикції під час тлумачення і застосування норм КК.

Щодо покликання засудженого ОСОБА_4 у клопотанні на рішення по справі "Петухов проти України" № 2 від 12 березня 2019 року, ЄСПЛ зобов`язав Україну реформувати систему перегляду довічного ув`язнення, слід зазначити наступне. Засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання зазначеного держава - відповідач повинна провести відповідні реформи переважно законодавчі.
Згідно із ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Визначення механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення здійснюється шляхом прийняття відповідного Закону та відноситься до виключних повноважень Верховної Ради України, та не вирішується судом в порядку Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України.
Враховуючи встановлені обставини, беручи до уваги вищенаведені доводи та з огляду на зазначені обгрунтування, суд відмовляє в задоволенні клопотання.
Керуючись ст. ст. 3, 51, 63, 64, 74, 81, 82, 87 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 , про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом семи днів з дня її оголошення, в порядку ст. 395 КПК України.

Суддя ОСОБА_1