пр. № 1-кс/759/1243/19
ун. № 759/3492/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Київ Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань, клопотання власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002803, відомості про яке внесенідо Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.10.2017 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст.187, ст. 257, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 28 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, накладеного згідно ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2019 року до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002803, відомості про яке внесенідо Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.10.2017 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст.187, ст. 257, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 28 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, накладеного згідно ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року.

В своєму клопотанні скаржник посилається на те, що арешт був накладений на підставі ухвали слідчого судді Святошинського району м. Києва від 14.01.2019 року, згідно якої накладено арешт на рухоме майно, серед якого накладено арешт на автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 . Як зазначено в клопотанні, даний автомобіль на праві власності зареєстрований за ОСОБА_4 , та як вказав останній, дійсно даним автомобілем безоплатно користувався друг його дитинства ОСОБА_5 . Проте, як йому в подальшому стало відомо його було затримано в рамках кримінального провадження, та під час його затримання даний автомобіль було вилучено у ОСОБА_5 . Також зазначив, що жодного відношення до кримінального провадження в рамках якого затримано ОСОБА_5 , він не має. Крім того зазначено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2018р., зобов`язано слідчого повернутий даний автомобіль йому, проте ухвала суду не виконана.

Ухвалу слідчого судді від 14.01.2019 року, якою накладено арешт на автомобіль, вважає не обґрунтованою, не з`ясовано належним чином усіх обставин та не враховано, що накладенням даного арешту порушуються його права, як володільця майна.

На підставі наведеного просив клопотання задовольнити.

В судове засідання власника майна ОСОБА_4 , та/або адвокат не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомляли, клопотань про відкладення не надходило.

В судовому засіданні старший слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , заперечував щодо скасування арешту, мотивуючи тим, що арешт накладено правомірно, та на даний час не відпали підстави у його застосуванні. Вказаний захід є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає за можливе розглянути подане клопотання за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, зважаючи на строки розгляду даного роду клопотання, та те, що їх неявка не перешкоджає розгляду даного клопотання.

Заслухавши пояснення слідчого ОСОБА_3 , дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання, виходячи з наступного.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2018 року надано дозвіл слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області, на проведення обшуку автомобіля марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 та його вилучення.

Згідно протоколу обшуку від 16.07.2018 року, проведеного на підставі ухвали слідчого судді від 03.07.2018 року, серед іншого, а саме згідно п. 52, вилучено автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 .

Статтею 234 КПК України передбачено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Пунктом 45 рішення Європейського суду з прав людини «Бук проти Німеччини» від 28.04.2005 року, (Buck v. Germany), заява № 41604/98, ECHR 2005-IV) встановлено, що держави можуть за необхідності вдаватися до проведення обшуку з метою отримання доказів на підтвердження факту вчинення певних правопорушень. При цьому, суду необхідно оцінювати, чи підстави, наведені на обґрунтування проведення обшуку житла та виїмки з нього, є належними та достатніми і чи принцип пропорційності дотриманий (див.: зазначене рішення у справі «Функе проти Франції», пункти 5557; рішення від 25 лютого 1993 р. «Крем`є проти Франції», № 11471/85, пункти 38-40 тощо).
Предмети, які вилучені законом з обігу (тобто такі, придбання і використання яких здійснюється за особливими дозволами і вичерпний перелік яких визначених законодавством України; предмети, виготовлення, придбання, зберігання, збут, розповсюдження яких забороняється законодавством) підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження.
Об`єкти цивільних прав, які обмежені в обігу, в обов`язковому порядку вилученню в ході обшуку не підлягають, за винятком випадків, коли це передбачено національним законодавством.
Вилучені речі та документи, які не входять до переліку в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та не належать до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Таким чином встановлено, що вилучений під час обшуку 16.07.2018 року, автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 не має статусу тимчасово вилученого майна, оскільки ввійшов до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшукувід 03.07.2018 року.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, зокрема і на автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Постановою старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , від 17.07.2018 року, автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом.

Відповідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчим суддею встановлено, що автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , дійсно на праві власності належить ОСОБА_4 , про що зазначено в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 26.09.2018р.

Також встановлено, що ОСОБА_6 , який є підозрюваним в даному кримінальному провадженню, тривалий час ним користувався, що і не заперечується власником майна.

Відповідно до постанови слідчого про визнання вилучених речей речовими доказами від 17.07.2018р., вказаний автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0002803 від 14.10.2017р., арешт накладено у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України, автомобіль відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі „Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі „ОСОБА_4 проти Франції, від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та „Кушоглу проти Болгарії, заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити „справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі „Спорронг та Льонрот проти Швеції, пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі „Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, n. 50, Series A N 98).

Як вбачається з ухвали слідчого судді від 14.01.2019 року вона винесена з урахуванням вимог ст. 173 КПК України.

Надані матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, зокрема, збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Разом з тим, клопотання володільця майна, не містить належного обґрунтування та доказів того, що в застосуванні арешту відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, як цього вимагає ч. 2 ст. 174 КПК України, а тому незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати майна, настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.
На час розгляду клопотання досудове розслідування, в межах якого було накладено арешт на майно, не завершено, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до ст.131 КПК України, кримінальне провадження триває, а тому потреба в подальшому застосуванні цього заходу (накладенні арешту) не відпала та арешт накладено обґрунтовано, підстав для його скасування, як заходу забезпечення кримінального провадження не вбачається, відтак клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002803, відомості про яке внесенідо Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.10.2017 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст.187, ст. 257, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 28 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, накладеного згідно ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року, - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 01.03.2019 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1