Справа № 523/9168/18
Провадження № 1-кп/523/487/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору

07 березня 2019 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 26.06.2018 року і додані до нього документи у кримінальному провадженні №0002152, внесеному до ЄРДР 08.05.2018 року, за обвинуваченням

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця за національністю, громадянина України, з неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, маючого на утриманні малолітню дитину 2006 року народження, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
04.07.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , які за автоматизованим розподілом судових справ передані на розгляд судді ОСОБА_1 та ухвалою судді від 05.07.2018 року призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту чи його повернення, заслухавши з цих же питань думку обвинуваченого ОСОБА_4 , суд дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, дійшов наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 цього ж Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 зазначеного Кодексу , суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За змістом вимог ст.ст.91, 92 вказаного Кодексу, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

Положення ст.291 наведеного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, та у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.

Як слідує з вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_4 , ані старшим слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , яким затверджувався зазначений акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення е неконкретним, суперечливим та незрозумілим навіть суду, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду можливості роз`яснити суть обвинувачення вказаній особі, адже обвинувальний акт не містить визначених законом обов`язкових відомостей про суб`єктивну сторону інкримінованих зазначеному обвинуваченому протиправних діянь за певними кваліфікуючими ознаками (зокрема, форму вини, мотиви та мету вчинення).

Втім, слід зауважити на тому, що диспозиція інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 злочину за ч.1 ст.263 КК України містить гіпотезу норми права і є бланкетною, тобто має відсильний характер, а тому для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності ознак певної протиправності в діях вказаного обвинуваченого, викладене у розглядуваному обвинувальному акті обвинувачення має містити посилання на конкретні положення закону чи нормативно-правових актів України у сфері суспільних відносин з обігу вогнепальної зброї, із зазначенням їх відповідних пунктів або приписів, за якими під час досудового розслідування мала б встановлюватися та доводиться саме версія органу досудового розслідування щодо недотримання обвинуваченим спеціального порядку отримання передбаченого законом дозволу (зокрема, положень закону, інструкцій чи інших нормативних актів).

Крім того, суд звертає увагу на суперечності, що містяться у розглядуваному обвинувальному акті при викладені фактичних обставин та формулювання обвинувачення, у яких зазначається про придбання обвинуваченим ОСОБА_4 , за версією органу досудового розслідування, одного пістолету, який до того ж нібито був об`єктом експертного дослідження, а надалі вказується про вилучення у вказаного обвинуваченого при огляді вже чотирьох одиниць такої зброї.

Разом із тим, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення у розглядуваному обвинувальному акті, з огляду на встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини і здобуті докази у цьому кримінальному провадженні, слід наголосити на тому, що з точки зору суду, означений акт не містить формулювання обвинувачення у розумінні певної диспозиції кримінально-караного діяння, що має бути висунуте обвинуваченому ОСОБА_4 , адже сформульоване обвинувачення у зазначеному акті фактично повністю дублює викладені у цьому акті фактичні обставини інкримінованого вказаній особі злочину.

За роз`ясненнями ВССУ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» (№223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року, п.2), суперечність викладених у обвинувальному акті відомостей, обумовлює необхідність повернення такого обвинувального акту, а за визначеними правовими позиціями Пленуму Верховного Суду України в Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним та зрозумілим за змістом.

Викладені вище обставини, за своєю сукупністю, суперечать принципам верховенства права та законності, уявляють порушення права обвинуваченого ОСОБА_4 на захист та унеможливлюють належне роз`яснення йому судом суті висунутого обвинувачення, а також не відповідають завданням кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 ст.8 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.

Згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та за ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Отже, оскільки викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2-3, 8-9, 91-92, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що має бути висунутим в порядку, встановленим цим Кодексом, зокрема у зв`язку з його неконкретністю, суперечністю та незрозумілістю, яке не узгоджується із завданнями кримінального провадження, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту до судового розгляду в цьому кримінальному провадженні.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 26.06.2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 8-9, 91-92 цього ж Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права і законності, порушують право вказаного обвинуваченого на захист та суперечать завданням кримінального провадження, що за своєю сукупністю може обумовити виникнення підстав для піддання сумніву справедливість судового провадження загалом і унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 26, 91-92, 291, 314, 369-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт 26.06.2018 року і додані до нього документи у кримінальному провадженні №0002152, внесеному до ЄРДР 08.05.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Суддя: ОСОБА_1