Справа № 183/1497/19
№ 1-кп/183/919/19
В И Р О К
іменем України

08 травня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 000465 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, військовослужбовця за контрактом, водія-електрика радіовідділення взводу зв`язку 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого;

- 06 травня 2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 407, ст. 69 КК України до штрафу на користь держави у розмірі 1700 гривень;

- 26 грудня 2017 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 389, ст. 75 КК України до 1 року обмеження волі, з випробуванням строком на 2 роки

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у військовому званні «молодший сержант», проходячи військову службу на посаді - водія-електрика радіовідділення взводу зв`язку 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 49, 119, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 6 вересня 2017 року, діючи умисно, з метою ухилитися від військової служби взагалі, вчинив дезертирство, тобто самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за наступних обставин.

01 травня 2017 року наказом № 120 командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

01 червня 2017 року наказом № 151 командира військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_3 призначено на посаду водія-електрика радіовідділення взводу зв`язку 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Молодший сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, згідно із положеннями ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України та Військової присяги, зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою, показувати приклад дисциплінованості, скромності і витримки, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників), поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків та протиправних дій, дорожити честю і гідністю кожної особи, зміцнювати військове товариство.

Крім того, відповідно до ст.ст. 199, 216 Статуту внутрішньої служби ЗС України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, Указом №303/2014 Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», в Україні з 18.03.2014 року розпочато особливий період.

Однак, 06 вересня 2017 року молодший сержант ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби взагалі, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, та знаходячись за межами військової частини НОМЕР_1 , проводив час на власний розсуд, не маючи наміру повернутись у військову частину, з метою ухилитись від військової служби взагалі, тим самим протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який повинен виконувати кожний громадянин України на підставі ст. ст. 17, 65 Конституції України, намагаючись повністю виключити себе із сфери військово-службових правовідносин.

Переховуючись від органів досудового розслідування, молодший сержант ОСОБА_3 не вжив жодних заходів щодо повернення до місця служби, за наявності можливості для цього, та не заявив про себе до правоохоронних органів, свої службові обов`язки не виконував, проводячи час на власний розсуд поза межами місця служби та ухилявся від її проходження до 15 січня 2019 року, коли місцезнаходження молодшого сержанта ОСОБА_3 було встановлено та його було доставлено до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що в 2017 році він уклав контракт зі Збройними Силами України на проходження військової служби строком на 6 місяців та був направлений до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . У вересні 2017 року, повернувшись з зони проведення антитерористичної операції, він в усній формі звернувся до командира свого підрозділу про надання йому відпустки для вирішення сімейних проблем, а отримавши відмову, він самостійно, самовільно залишив військову частину та поїхав додому, де працевлаштувався далекобійником, оскільки його матеріального забезпечення, як військовослужбовця, було недостатньо для утримання родини. В січні 2019 року його на вулиці зупинили працівники поліції та запропонували проїхати до військової прокуратури. Підтвердив, що раніше він вже проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 і притягувався до кримінальної відповідальності за її самовільне залишення. У скоєному щиро кається.
В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що він є особою, що раніше судима, знову скоїв злочин, який відноситься до категорії тяжких, за місцем служби характеризується негативно (а.п.41).

Однак обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений, вину визнав повністю, на обліках у лікарів не перебуває (а.п.38,39), має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п.44,51), приймав участь в зоні проведення антитерористичної операції (а.п.49), є учасником бойових дій (а.п.60).
Щире каяття ОСОБА_3 та активне сприяння розкриттю злочину визнаються обставинами, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому враховуючи сукупність зазначених обставин, суд прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто у вигляді реального позбавлення волі, однак нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті за цей злочин, що буде співрозмірним та достатнім для досягнення мети покарання, виправлення засудженого та попередження вчиненню ним нових злочинів.

При цьому, аналізуючи посилання сторони захисту про застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 ст.75 КК України, суд вважає, їх такими, що не відповідають тяжкості скоєного та особі винного, оскільки обвинувачений є особою, що раніше судима за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, ухилився від призначеного вироком суду покарання, та знову скоїв злочин проти встановленого порядку несення військової служби, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку. При цьому, до обвинуваченого раніше вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив ряд кримінальних правопорушень.
Водночас, враховуючи наявність вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2017 року, за яким ОСОБА_3 засуджено із застосуванням ст. 75 КК України, остаточне покарання повинно бути йому призначено, виходячи з роз`яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленума ВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» у відповідності з яким, коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за
який вона засуджується до покарання, що належить відбувати
реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного
складання призначених покарань не допускається і кожний вирок виконується самостійно.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, покарання, призначене ОСОБА_3 вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26.12.2017 року виконувати самостійно.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 продовжити до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання тобто з 15 січня 2019 року.

Копію вироку ОСОБА_3 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1