КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000202 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2017 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ромни, Сумської обл., який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 4 грудня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року вирок змінено, засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України до 1 року позбавлення волі;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.
На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_5 покарання у виді 5 років 180 днів позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.
Цим вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.
Строк відбування покарання обчислюється з моменту взяття під варту, тобто, з 10 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до моменту набрання вироком законної сили (але не більше 60 днів), у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 року).
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 залишено без змін тримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що, будучи раніше судимим, останній раз 4 грудня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, 20 грудня 2016 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва вирок змінено, засуджено ОСОБА_5 до 1 року позбавлення волі; маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин.

Так, 25 січня 2017 року близько 12 год. у ОСОБА_5 , який перебував за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом подальшого продажу даного транспортного засобу.
З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортного засобом, вчинене повторно, 25 січня 2017 року приблизно о 18 год. ОСОБА_5 прибув до м. Бучі Київської області для обрання автомобіля, яким можливо незаконно заволодіти. Після цього, перебуваючи по вул. Заводській в м. Бучі Київської області, побачив автомобіль марки «Audi А6» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2002 року випуску), власником якого згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є UAB «LOIM INVEST» та який згідно з довіреністю від 5 вересня 2016 року перебуває у користуванні у ОСОБА_8 , яким ОСОБА_5 вирішив незаконно заволодіти.
В подальшому ОСОБА_5 , розуміючи неправомірність своїх діянь, не маючи дозволу власника автомобіля на право керування та розпорядження транспортним засобом марки «Audi А6» (реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 ), діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свої дій, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, таємно, шляхом злому замка водійських дверей, за допомогою раніше взятої з собою викрутки проник до салону автомобіля та намагався його завести, однак не зміг це зробити у зв`язку з технічною несправністю даного автомобіля.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_5 , переконавшись у неможливості заволодіння транспортним засобом без допомоги сторонніх осіб, ввівши в оману раніше невідомих йому чоловіків, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які знаходились неподалік місця скоєння злочину в автомобілі «MERCEDES VITO» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ), який належить ОСОБА_9 , під приводом того, що автомобіль марки «Audi А6» реєстраційний номер НОМЕР_1 належить йому, запропонував останнім за грошову винагороду відбуксирувати даний автомобіль до м. Києва, та під час розмови з вказаними особами ОСОБА_5 повідомив їм, що має намір продати даний автомобіль за 600 доларів США у зв`язку з тим, що він технічно-несправний, на що останні повідомили, що знайдуть за винагороду покупця на даний автомобіль, на що ОСОБА_5 погодився.
На виконання зазначеної домовленості ОСОБА_10 , будучи переконаним що власником автомобіля марки «Audi А6» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) є ОСОБА_5 , зателефонував своєму знайомому ОСОБА_12 та запропонував купити зазначений автомобіль, на що останній погодився.
В подальшому ОСОБА_5 причепив трос для буксирування до автомобіля «MERCEDES VITO» та до автомобіля марки «Audi А6», а сам сів за кермо останнього.
Введений в оману ОСОБА_9 на автомобілі за допомогою тросу відбуксирував автомобіль марки «Audi А6» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) на власному автомобілі марки «MERCEDES VITO» (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) до АДРЕСА_2 , де ОСОБА_5 , переконавши ОСОБА_12 , що автомобіль марки «Audi А6» належить йому, продав даний транспортний засіб ОСОБА_12 за грошові кошти в розмірі 600 доларів США. Після чого, ОСОБА_5 з отриманими грошовими коштами з місця вчинення злочину зник та розпорядився ними на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 18826 гривень 40 копійок.

Справа розглянута в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано визнав у вироку обтяжуючу обставину рецидив злочину, так як урахування рецидиву, як кваліфікуючої ознаки, виключає можливість його застосування як обставини, що обтяжує покарання, а ч. 2 ст. 289 КК України саме і вказує на кваліфікуючу обставину повторність.

Окрім того, апелянт вважає, що суд не врахував в повній мірі особу обвинуваченого, те, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, та його сім`я відноситься до соціально незахищеної верстви населення багатодітна сім`я, те, що ОСОБА_5 визнав вину у скоєному кримінальному правопорушенні, в повній мірі сприяв у проведенні досудового розслідування, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, збитки потерпілому повністю компенсував, про що й зазначив потерпілий в судовому засіданні.
За таких обставин захисник вважає, що до ОСОБА_5 можливо застосувати ст. 69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 289 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2017 року апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишена без задоволення, а вирок суду без змін.

Постановою Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 листопада 2018 року касаційна скарга захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задоволена частково, ухвала Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2017 року скасована, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_5 залишено під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 діб.

До початку апеляційного розгляду до Київського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 60 днів.
Клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду від 10 лютого 2017 року ОСОБА_13 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обвинувальний акт відносно ОСОБА_14 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, 28 березня 2017 року направлено до суду.
Вина обвинуваченого ОСОБА_14 підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами провадження, а тому підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_14 є згідно ч. 2 ст. 177, ст. 194 КПК України наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави стороні обвинувачення звернутися з клопотанням до слідчого судді про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п. 1,3, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України.
Звертаючись з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_14 , стороною обвинувачення на підставі зібраних матеріалів кримінального провадження відповідно до ст. 178 КПК України враховано вагомість наявних доказів про вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_15 , а саме позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, також і те, що останній має не зняту та не погашену судимість, офіційно ніде не працевлаштований та фактично не має джерел для існування.
Існування ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що ОСОБА_15 був оголошений у розшук за ухилення від виконання попереднього вироку суду. Дані обставини сторона обвинувачення розцінює як практичне втілення обвинуваченим існування ризику, що він з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Існування ризику, передбаченого п. З ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_15 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння, залякування на показання свідків, щоб змінити показання свідків на свою користь, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Існування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_15 , будучи засудженим за умисний тяжкий злочин, на шлях виправлення не став, та вчинив новий умисний злочин передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім, як до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Враховуючи вище викладене та аналізуючи зібрані в сукупності докази, можливо дійти висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на обвинуваченого обов`язків, у зв`язку з чим є достатні, підстави для продовження застосування такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, відносно клопотання прокурора питання його вирішення залишили на розсуд суду, прокурора, яка вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а саме, в частині виключення з вироку суду вказівки про обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, - рецидив злочину, а в іншій частині просила вирок залишити без змін, а також просила задовольнити клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання прокурора, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а клопотання прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, і кваліфікація дій обвинуваченого не оспорюється жодним з учасників судового провадження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як вбачається з вироку, який наразі оскаржується, при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого та дані, які характеризують його особу, а саме, те, що ОСОБА_5 раніше судимий, скоїв злочин в період невідбутого покарання з попереднім вироком, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні трьох малолітніх дітей, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття в скоєнні злочину, відшкодування завданого збитку, обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, - рецидив злочинів.

Врахувавши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та призначив ОСОБА_5 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки з урахуванням всіх обставин справи вказане покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам закону, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про неправильне врахування рецидиву злочинів як обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. Повторність вчинення злочину ОСОБА_5 пов`язана із засудженням його вироком Святошинського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року за ст. 187 ч. 1 КК України.
Згідно зі ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
Проте, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 4 червня 2010 року, якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то

за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Таким чином, врахувавши рецидив злочинів, як обставину, яка обтяжує ОСОБА_5 покарання, суд ще раз врахував обставину, яка визначила кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що з мотивувальної частини вироку підлягає виключенню посилання на наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, - рецидив злочину.
При цьому колегія суддів, з урахуванням обставин справи, даних про особу обвинуваченого, вважає, що виключення обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, не впливає на вид та розмір призначеного за ч. 2 ст. 289 КК України ОСОБА_5 покарання.

Окрім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що суд не врахував в повній мірі особу обвинуваченого, те, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, та його сім`я відноситься до соціально незахищеної верстви населення багатодітна сім`я, те, що ОСОБА_5 визнав вину у скоєному кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, збитки потерпілому повністю компенсував, про що й зазначив потерпілий в судовому засіданні, оскільки, всупереч доводам захисника, зі змісту вироку, який наразі оскаржується, вбачається, що обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, були досліджені судом першої інстанції та враховані при призначенні покарання, що знайшло своє відображення у вироку місцевого суду.

Що стосується доводів захисника про те, що судом при призначенні покарання не враховано, що ОСОБА_5 в повній мірі сприяв у проведенні досудового розслідування, активно сприяв розкриттю злочину, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Так, відповідно до роз`яснень, які містять у постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Однак, захисником не зазначено, які дії обвинуваченого можуть бути сприйняті, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки в матеріалах кримінального провадження відомості про такі дії відсутні, як і не вказані захисником а ні в апеляційній скарзі, а ні під час апеляційного розгляду.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання захисника на те, що до ОСОБА_5 можливо застосувати ст. 69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 289 КК України.
Так, відповідно до положень ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого,

більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

З матеріалів кримінального провадження та з вироку суду, який наразі оскаржується, вбачається, що ОСОБА_5 4 грудня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року вирок змінено, пом`якшено ОСОБА_5 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, до 1 року позбавлення волі (ас. 165-166 т.2). При цьому, як вбачається з ухвали апеляційного суду, серед іншого, судом були враховані пом`якшуючі обставини, - щире каяття, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, те, що ОСОБА_5 є єдиним годувальником.
Однак, не зважаючи на вказані обставин, ОСОБА_5 , будучи засудженим до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, маючи на утриманні трьох малолітніх дітей, через місяць після рішення апеляційного суду повторно вчинив тяжкий злочин.
Захисником ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду, з урахуванням особи обвинуваченого та обставин справи, не наведено переконливих доводів, які в сукупності давали б підстави вважати, що обставини, на які він посилається, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України.

З урахуванням того, що ОСОБА_5 вчинив вказаний злочин під час невідбутого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року за ч. 1 ст. 187 КК України, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 71 КК України, і в частині застосування положень ст. 71 КК України вирок жодним з учасників судового провадження не оскаржується.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, характер дій обвинуваченого та спосіб вчинення злочину, особу обвинуваченого, та інші наявні у провадженні дані, які його характеризують, вмотивовано обрав ОСОБА_5 як за ч. 2 ст. 289 КК України, так і на підставі ст. 71 КК України у виді 5 років 180 днів позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково, а саме в частині виключення з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , - рецидив злочину, а вирок суду в цій частині зміні.

Що стосується клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 60 днів, то, на думку колегії суддів, воно не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень чинного законодавства обраний особі запобіжний захід, в разі його продовження у встановленому законом порядку, діє до набрання вироком щодо цієї особи законної сили.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 під час досудового розслідування обрано запобіжний захід тримання під вартою, який відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, вироком суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 листопада 2018 року ОСОБА_5 залишено під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 діб, тобто, до 20 січня 2019 року.

З огляду на те, що за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2017 року колегія суддів дійшла висновку про зміну вироку тільки в частині виключення з мотивувальної частини вироку посилання на наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, - рецидив злочину, відтак, відповідно до положень ст. 532 КПК України, якою передбачено, що у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, необхідність у такому заході забезпечення кримінального провадження, як запобіжний захід у виді тримання під вартою, відпадає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_5 змінити: виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_5 , - рецидив злочину.

В решті вирок залишити без змін.

В задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_5 в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3