ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
25 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_6 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, громадянин України, офіційно не працює, одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 30 вересня 2009 року вироком Святошинського районного суду міста Києва за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289, 70 КК України до позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна; 2) 29 вересня 2010 року вироком Богунського районного суду міста Житомира за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 8 років 3 місяці з конфіскацією всього належного йому майна, звільнився 28 вересня 2016 року по відбуттю строку покарання
засуджений за ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком в два роки, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 засуджено за відкрите викрадення чужого майна, яке він вчинив за наступних обставин.

11 жовтня 2018 року, приблизно о 1050 годині., ОСОБА_6 , рухаючись по вул. Депутатській, 11 в місті Києві, керуючи автомобілем марки «БМВ» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив дорожньо-транспортну пригоду, а саме, наїзд на
Справа № 759/17088/18 Апеляційне провадження: №11- кп/824/969/2019 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_8 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1

автомобіль марки «Кіа» чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_9 . Після чого між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт під час якого потерпілий тримав у руках відеореєстратор марки «Ксіомі» чорного кольору, в цей час обвинувачений вирішив заволодіти вищезгаданим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , близько 1230 години, викрав, вирвавши з рук ОСОБА_9 , відеореєстратор марки «Ксіомі» чорного кольору вартістю 1799 грн., в якому знаходилась карта пам`яті об`ємом 32 Гб вартістю 264 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2063 грн. та втік з місця вчинення злочину.
Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу в якій не погоджується з прийнятим рішенням в частині призначеного покарання ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

На обґрунтування апелянт наголошує на тому, що суд при призначенні покарання ОСОБА_6 необґрунтовано дійшов до помилкового висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, незаконно звільнивши його від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому заступник прокурора міста Києва вказує, що суд не врахував тих обставин, що обвинувачений неодноразово вчиняв злочини, в тому числі злочини проти власності, неодноразово судимий: з 2009 року двічі судимий за вчинення злочинів середньої тяжкості та тяжких, в тому числі насильницьких і корисливих. Будучи звільнений 28 вересня 2016 року по відбуттю строку покарання у виді реального позбавлення волі строком на 8 років 3 місяці, вчинив новий умисний корисливий злочин.

Посилається заступник прокурора міста Києва також на те, що факт перебування на утриманні ОСОБА_6 дружини інваліда другої групи жодним чином не вплинув на злочинний спосіб життя обвинуваченого.

Зауважує заступник прокурора міста Києва також відсутність, всупереч висновкам суду першої інстанції, достатніх даних для визнання обставинами, які пом`якшують покарання щирого каяття і добровільного відшкодування заподіяної шкоди, бо, як вважає апелянт, визнання ОСОБА_6 своєї провини сталося під тиском незаперечних доказів, а викрадений відеореєстратор залишається у потерпілого за вироком суду та не відомо, за яких обставин і ким він був потерпілому повернутий.

На цих підставах апелянт просить вирок стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора на підтримку апеляційних доводів, а обвинуваченого проти їх задоволення, дослідивши додатково надані обвинуваченим відомості щодо його особи та сімейного стану, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку, та юридичної кваліфікації скоєного за ч.2 ст. 186 КК України, були зроблені в порядку застосування положень ч.3 ст. 349 КПК України, порушень застосування цієї процесуальної норми не виявлено і ніхто на такі порушення не скаржився, правильність цих висновків в апеляційному засіданні ніхто не піддавав сумнівам, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вказані висновки не досліджує, не перевіряє, не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується виду, розміру покарання, а також можливості звільнити обвинуваченого від його відбування з випробування, справедливість чого піддає сумнівам в апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва, то як видно з апеляційної скарги, прокурор згоден з рішенням суду щодо призначення ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі та саме в мінімальному розмірі строком на чотири роки, передбаченому санкцією ч.2 ст. 186 КК України, і заперечує лише можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування цього покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на врахування відомостей щодо особи обвинуваченого, а саме наявність у нього постійного місця реєстрації та проживання, його порівняно молодий вік, те, що він одружений та має на утриманні дружину - інваліда другої групи, взяв до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та добровільне відшкодування заподіяного збитку, вказав на відсутність обставин, що покарання обтяжують, і саме на підставі сукупності вказаних обставин прийшов до переконання про можливість виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, визнаючи таке покарання необхідним і достатнім для досягнення мети виправлення винуватця і упередження вчинення ним нових злочинів.

Аналізуючи посилання апелянта на минулі судимості ОСОБА_6 , в тому числі за тяжкі, насильницькі та проти власності, судова колегія визнає, що вони підтверджені матеріалами кримінального провадження, але з висновками заступника прокурора міста Києва про те, що вчинення ОСОБА_6 нового тяжкого злочину проти власності в період не знятої та не погашеної встановленим порядком судимості за попередніми вироками свідчить про неможливість застосувати у цьому конкретному випадку звільнення від відбування покарання з випробуванням і покладенням на обвинуваченого певних обов`язків в порядку ст. ст. 75, 76 КК України, не погоджується з наступних підстав.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вперше був засуджений 30 вересня 2009 року, тобто у 19-річному віці за вчинення в групі осіб низки кримінальних правопорушень, а саме передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на вісім років з конфіскацією майна (т. 1, а. с. 37-54).

Вдруге він був засуджений 29 вересня 2010 року за кримінальне правопорушення, яке він вчинив до вчинення кримінальних правопорушень, за якими був засуджений раніше (т. 1, а. с. 55-57).

Інших кримінальних чи адміністративних правопорушень він не вчиняв.

Натомість, після звільнення з місць виконання покарання за відбуттям строку призначеного покарання 28 вересня 2016 року, ОСОБА_10 15 вересня 2017 року уклав шлюб, має постійне місце проживання, хоча офіційно і не працевлаштований, але працював неофіційно, на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, його дружина страждає на тяжке захворювання, внаслідок якого визнана інвалідом другої групи можливістю виконувати роботу тільки в спеціально створених умовах (т.1, а. с. 30-32, 35-36, 60-64), потерпілий ОСОБА_11 письмовою заявою, посвідченою у нотаріуса, заявив, що компенсацію за нанесену шкоду від ОСОБА_6 отримав та претензій до нього не має (т.1, а. с. 59). До того ж, потерпілому заподіяно матеріальної шкоди безпосередньо внаслідок грабежу на порівняно не велику суму і, як сам потерпілий зазначив у згаданій заяві, викрадений відеореєстратор для нього не має матеріальної цінності.

ОСОБА_6 вину свою усвідомив, щиро кається у вчиненому, активно сприяв органу досудового розслідування та суду у встановленню істини у кримінальному провадженні, що підтвердив і належною процесуальною поведінкою протягом досудового розслідування і в судах першої та апеляційної інстанції.

Зазначені відомості прямо вказують, що, всупереч міркуванням апелянта, ОСОБА_6 твердо встав на шлях виправлення і ресоціалізації та будь-яких індивідуальних особливостей психіки чи стану фізичного і психічного здоров`я, в тому числі пов`язаних з вживанням наркотичних чи психотропних речовин, у нього нема.

Доводи апелянта про те, що суд двічі врахував обставини, які пом`якшують покарання при вирішенні питання про вид та розмір покарання і при вирішенні питання про можливість застосування саме положень ст. ст. 75 і 76 КК України не в повній мірі ґрунтуються на тексті вироку, оскільки в першому випадку суд лише вказав на існування цих пом`якшуючих покарання обставин, а в другому, мотивуючи можливість звільнення ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням, прямо ці обставини перерахував.

Такий недолік стилю викладення вироку не може, на переконання судової колегії, сам по собі бути підставою для його скасування через неправильне застосування кримінального закону або внаслідок надмірної м`якості.

Посилання апелянта на те, що факт перебування на утриманні ОСОБА_6 дружини інваліда другої групи жодним чином не вплинув на злочинний спосіб життя обвинуваченого є некоректним з тих підстав, що єдиного після одруження і до цього часу кримінального правопорушення не може свідчити саме про «злочинний спосіб життя», а до того ж і не відповідає принципу гуманності, загально визнаному в світі, а також положенням ч.2 ст. 65 КК України, яка прямо передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Безпредметними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження є й твердження апелянта про відсутність достатніх підстав для визнання обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 щирого каяття і добровільного відшкодування заподіяної шкоди, бо про щире каяття ОСОБА_6 зазначено вже в обвинувальному акті (т. 1, а. с. 6), воно ж було підтверджене під час судового розгляду в суді першої інстанції, зокрема внаслідок чого суд застосував положення ч.3 ст. 349 КПК України, в щирості каяття обвинуваченого переконалась і колегія суддів в апеляційному засіданні, заслухавши його пояснення, виступ у судових дебатах і останнє слово; що ж до добровільного відшкодування заподіяних збитків, то про це свідчить завірена у нотаріуса заява потерпілого ОСОБА_11 .

Положення ч.1 ст. 75 КК України не вказують на будь-які перешкоди для застосування цієї правової норми саме до ОСОБА_6 , якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винуватця та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов, і, попри певні недоліки стилю викладення, переконливо його обґрунтував і вмотивував, а тому судова колегія з цими висновками погоджується та відмовляє в задоволенні апеляційної скарги.

В силу викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: