Справа № 308/6713/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

06.05.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11кп/4806/386/19 за апеляційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 06.11.2018.

Цим вироком ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Львів, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, судимий, не працюючий, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , засуджений за ч. 2 ст. 345 КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, часткового приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Залізничного районного суду м. Львів від 07.09.2016, і остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначено три роки один місяць позбавлення волі.
На підставі п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст. 86 КК України ОСОБА_6 від відбування цього покарання звільнено, запобіжним заходом до набрання вироком законної сили залишено заставу, мобільний телефон «AOUS», наручний годинник «SIS», гроші в сумі 568 грн. ухвалено залишити в розпорядженні ОСОБА_6 , DVD-R диск - в матеріалах кримінального провадження.

ОСОБА_6 визнаний винним в учиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

10.06.2017 приблизно об 11:38 екіпаж патрульної поліції № 152 у складі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час патрулювання поблизу будинку № 5 на перехресті вулиць Івана Ваша і Грушевського в м. Ужгород, помітили ОСОБА_6 який при проїзді службового автомобіля поліції різко змінив напрямок свого руху і тим привернув їх увагу. З метою встановлення причини такої поведінки поліцейські вирішили поверхнево перевірити його на предмет виявлення речей, обіг яких заборонено законом, для чого наздогнали і зупинили ОСОБА_6 .
На законну, як вказано у вироку, вимогу поліцейського ОСОБА_6 дістав з правої кишені куртки два предмети схожих на шприци, один з яких мав на собі сліди речовини бурого кольору, і викинув їх. Далі ОСОБА_6 , незважаючи на вимоги поліцейських показати вміст кишень, вчинив їм опір: «шляхом ривка намагався втекти з місця події». Поліцейські наздогнали його, повалили на землю і застосували кайданки. Під час затримання він вів себе агресивно, чинив опір, намагаючись уникнути затримання «різними способами» вкусив ОСОБА_11 за праву гомілку та подряпав нігтями пальці ОСОБА_10 , чим заподіяв обом поліцейським легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної втрати працездатності.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 вказує, що суд, на його думку, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність і безпідставно звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання. Зазначає, що тілесні ушкодження працівникам правоохоронного органу ОСОБА_6 спричинив під час іспитового строку, визначеного йому за попереднім вироком, яким він був засуджений за тяжкий злочин, передбачений ч.1 ст. 263 КК України, і міра покарання йому визначена за сукупністю вироків. Між тим, п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким. Отже, оскільки остаточне покарання ОСОБА_12 визначено за сукупністю вироків, в тому числі того, яким його засуджено за тяжкий злочин, стаття 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» до нього застосована бути не може. Прокурор просить вирок в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 345 КК України один рік позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК України частково приєднати до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.09.2016 і остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначити три роки один місяць позбавлення волі.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі, доводи прокурора про часткове підтримання апеляційних вимог, пояснення обвинуваченого та захисника, які погодились з думкою прокурора, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, обговорив доводи сторін і приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

При цьому, згідно з ч.4 ст. 217 КПК України, матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пункт а) частини 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

Частина друга статті 345 КК України, за якою кваліфіковано дії ОСОБА_6 , визначає кримінальним правопорушенням умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, поєднаним із спеціальним мотивом спричинення тілесних ушкоджень саме у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

В даному випадку для встановлення події такого кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про обставини, які безпосередньо передували події, причини і правомірность вимог і дій поліцейських щодо ОСОБА_6 , з`ясування його дій, в тому числі кваліфікованих як опір поліцейським, у їх послідовності і взаємозв`язку, їх мотиви; наявні у кожного з учасників події тілесні ушкодження, безпосередні причини і обставини їх виникнення.

З пояснення обвинуваченого в судовому засіданні і під час апеляційного розгляду кримінального провадження вбачається, що поліцейські, вийшовши з автомобіля, стали допитуватися від нього «чого він стоїть» і вимагати, щоб він виклав на землю вміст кишень. Він показав їм і викинув сміття, яке було в кишенях, в тому числі два шприци, хотів порахувати гроші, які при ньому були, однак поліцейський це зробити заборонив. Тоді, побоюючись за гроші, він вирішив втекти, для чого вибив з руки поліцейського телефон і побіг. Через декілька кроків поліцейські наздогнали його, повалили на землю. Хоча опору він не чинив, а тільки кричав від болю, вони викрутили йому руки, ставали ногами на руки, шию, одягнули на нього кайданки. Йому було боляче, він казав про це, але поліцейські не реагували, і саме тому він вкусив ногу, яка була перед очима. Від того, що поліцейський став йому на шию, він не міг дихати, знепритомнів, а опритомнів від того, що вода, якою його облили, потрапила у дихальні шляхи. Стверджує, що під час цих подій непритомнів кілька раз, тому пам`ятає їх погано.

Як випливає зі змісту ст. 91 КПК України, слідчий був зобов`язаний ці показання перевірити, визначитись у питанні чи відповідають вони дійсності, в якій мірі, підтвердити чи спростувати їх доказами і встановлений результат у вигляді обставин, які мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України) викласти в обвинувальному акті разом з іншими фактичними обставинами кримінального правопорушення.

З доказів, представлених прокурором і досліджених у судовому засіданні, зокрема, показань потерпілих, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , висновків експерта, відеозаписів вбачається, що ці показання обвинуваченого є небезпідставними. На їх користь свідчить, щонайменше, зафіксований на відеозаписі факт знаходження ОСОБА_6 на ліжку в автомобілі «швидкої допомоги». Відсутність в обвинувальному акті чіткого викладу всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають значення для кримінального провадження, як їх вважають установленими слідчий і прокурор, в тому числі про стан обвинуваченого на момент зупинки його поліцейськими, вміст його кишень, обставини, мотив і мету спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, залишає відкритим питання про те, чи досліджена органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) версія фактично висунута стороною захисту, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини. Жоден з досліджених доказів не дає відповіді на питання про те, коли саме, як і з якою метою ОСОБА_6 , як вказано в обвинувальному акті і у вироку, «шляхом тертя нігтями пальців рук наніс ОСОБА_15 тілесні ушкодження на руках в області пальців».

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону своєчасно значення не надав, не маючи повного, такого, щоб відповідав вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості визначити межі судового розгляду, дати оцінку обставинам, які в обвинувальному акті не вказані (а отже слідчим не встановлені), але мають істотне значення для кримінального провадження, і тому ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі і промові прокурора в судовому засіданні, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.11.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в Ужгородському міськрайонному суді зі стадії підготовчого провадження.

Запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити заставу.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: