Ухвала
іменем України
11 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 333/3933/17
провадження № 51- 10479 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року відносно нього,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Запоріжжя, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2263, 92 грн матеріальної шкоди та 50 тис. грн моральної шкоди.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 2 квітня 2017 року близько 00:30, біля вхідних дверей в приміщення під`їзду № 3 буд. АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з ОСОБА_6 , що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою вбивства наніс останньому п`ятнадцять ударів невстановленим під час досудового розслідування ножем, від чого ОСОБА_6 помер на місці.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2018 року вирок залишив без змін.
Як убачається із касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , останній просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати вирок та ухвалу і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою позицію вказує, що викладені в них події злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК не ґрунтуються на досліджених доказах. Вважає, що його дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК, тобто умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони. Окрім цього, зазначає про порушення ст. 52 КПК, оскільки вирок щодо нього проголошувався без участі його захисника. На його думку, апеляційний суд не перевірив доводів наведених у його апеляційній скарзі та не усунув порушень допущених судом першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати доказам іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій,тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_4 звертає увагу Суду на неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК, оскільки, як він вважає, вбивство ОСОБА_6 було вчинено ним при перевищенні меж необхідної оборони, а тому його дії підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст. 118 КК.
Як убачається з наданої до касаційної скарги засудженого копії вироку районного суду, у цій справі фактичні обставини були встановлені судом і висновок щодо вини ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.
Так, у своєму рішенні, суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_4 у скоєнні умисного вбивства підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які вони дали під час допиту в судовому засіданні, протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 7 квітня 2017 року, протоколом огляду місця події від 2 квітня 2017 року, протоколом огляду трупа ОСОБА_6 від 3 квітня 2017 року, висновками експертів № 236/к та № 353 від 5 липня 2017 року, № 1211 від 3 травня 2017 року, № 863-д та № 862 від 7 квітня 2017 року, № 260 від 19 травня 2017 року, висновком судово психіатричної експертизи № 282 від 15 травня 2017 року.

Незгода засудженого з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Окрім цього, довід ОСОБА_4 про наявність в його діях ознак злочину, передбаченого ст. 118 КК, яка передбачає кримінальну відповідальність за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, був предметом дослідження в суді першої інстанції та вмотивовано був визнаний необґрунтованим.
Згідно ст. 36 КК необхідною обороною визнають дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Доводи засудженого про вчинення злочину в стані необхідної оборони або її перевищення є необґрунтованими.
Доказами, зібраними у справі не підтверджується, що ОСОБА_6 вчиняв дії, які б загрожували життю чи здоров`ю засудженого.
Так, в судовому засіданні було встановлено, що хоча ОСОБА_4 і заперечував про свій умисел на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_6 , зазначивши, що не бажав йому смерті і діяв з перевищенням меж необхідної оборони, однак в ході судового розгляду вказані пояснення були спростовані доказами, дослідженими у судовому засіданні. Зокрема кількістю та локалізацією ударів ножем, нанесених потерпілому (15), що свідчить про те, що вони були заподіяні далеко за межами необхідної оборони та навіть їх перевищення, а також тією обставиною, що в руці ОСОБА_6 був знайдений ніж, який не відповідає опису знаряддя вбивства відповідно до висновків експертів № 236/к та № 353 від 5 липня 2017 року. Окрім цього, судом було враховано наявність у засудженого згідно висновку експерта № 862 від 7 квітня 2017 року легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши спосіб, знаряддя злочину та локалізацію поранень, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_4 ознак перевищення меж необхідної оборони та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство.
Окрім цього, у своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 вказує на відсутність свого захисника ОСОБА_12 при проголошенні вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя щодо нього як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, однак цей довід не можна визнати прийнятним, оскільки, згідно положень даного закону відсутність будь-кого із учасників при проголошенні вироку не є таким процесуальним порушенням, яке тягне за собою його зміну чи скасування.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 КК участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.
Як убачається з наданих до касаційної скарги засудженого копій судових рішень, при розгляді вказаного кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій приймав участь адвокат ОСОБА_12 .
Усупереч доводів касаційної скарги засудженого, як убачається з копії ухвали суду апеляційної інстанції, здійснюючи свої повноваження на захист інтересів ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_12 подав на вирок апеляційну скаргу, в якій наводив доводи на підтримку позиції свого підзахисного про наявність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 118 КК.
Ці доводи апеляційної скарги захисника та аналогічні доводи апеляційної скарги засудженого про помилковість кваліфікації судом його дій за ч. 1 ст. 115 КК були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких ці апеляційні скарги були залишені без задоволення.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування і мотиви, якими керувався суд при поставленні рішення.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року відносно ньоговідмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3