КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000295 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богуслав Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 22.01.2018 року Рокитнянським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 1 рік,
- 12.11.2018 року Богуславським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді _______________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1345/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком та вироком Богуславського районного суду Київської області від 12.11.2018 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_7 визначено покарання у виді 4 років.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановив суд у вироку, 22.07.2018 року близько 11 год. ОСОБА_7 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, перебуваючи, шляхом вільного доступу зі столу, що розташований в даній квартирі, таємно викрав ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, загальною вартістю 4000 грн. Після чого, всупереч вимозі ОСОБА_9 припинити протиправні дії, вийшов з квартири, покинувши місце вчинення злочину, а майном розпорядився на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 4000 грн.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважаючи вироку суду незаконним, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду змінити та у мотивувальній частині вироку, в якій викладено сформульоване обвинувачення, замінити текст «таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, перебуваючи, шляхом вільного доступу зі столу, що розташований в даній квартирі, таємно викрав ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, загальною вартістю 4000 грн.» на текст «схопив своїми руками зі столу у кімнаті, належний ОСОБА_9 , ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, загальною вартістю 4000 гривень». У абзаці другому резолютивної частини вироку вказати, що ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Проте, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону та у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, яке він визнав доведеним, але спосіб вчинення вказаного кримінального правопорушення вказав, як таємне викрадення чужого майна, всупереч того, що допитаний під час судового розгляду ОСОБА_7 пояснив суду, що зазначене кримінальне правопорушення він вчинив відкрито, схопивши своїми руками зі столу у кімнаті, належний ОСОБА_9 , ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, загальною вартістю 4000 гривень, після чого, тримаючи у руках викрадене майно, всупереч вимозі ОСОБА_9 припинити протиправні дії, вийшов з квартири, покинувши таким чином місце вчинення злочину, а майном здобутим злочинним шляхом, розпорядився на власний розсуд.

Крім того, у п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України зазначено вичерпний перелік даних, які зазначаються у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою, проте у порушення зазначених норм, суд першої інстанції у резолютивній частині вироку стосовно ОСОБА_7 , окрім посилання на відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточну міру покарання не вказав вид призначеного покарання, зазначивши лише його строк.
Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 374 КПК України, яке перешкодило йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка частко підтримала подану апеляційну скаргу, вказуючи, що через допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме - ст. 374 КПК України, вирок слід скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, а також обвинуваченого та його захисника, які підтримали позицію прокурора в суді апеляційної інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як указують положення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Формулювання обвинувачення повинно містити всі ознаки складу злочину, у вчиненні якого особу визнано винною, та за своїм змістом відповідати диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність.
Також, у відповідності з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку, зокрема, зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Проте, дані вимоги закону судом першої інстанції під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 - не дотримані, а вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 стороною обвинувачення висунуто обвинувачення в тому, що 22 липня 2018 року приблизно об 11 год. ОСОБА_7 перебував у кімнаті квартири за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де на побутовому ґрунті вчинив сварку з ОСОБА_9 , у зв`язку із відмовою останньої надати йому грошові кошти у сумі 200 грн. У цей час ОСОБА_7 помітив у кімнаті вказаної квартири на столі, де вони з ОСОБА_9 знаходились, належний останній ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, які вирішив відкрито викрасти з метою подальшого обернення на власну користь. З цією метою, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи, що його дії помічені ОСОБА_9 і оцінюються нею, як викрадення чужого майна, нехтуючи присутністю останньої, відкрито схопив своїми руками зі столу у кімнаті, належний ОСОБА_9 , ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, загальною вартістю 4000 гривень, після чого, тримаючи у руках викрадене майно, всупереч вимозі ОСОБА_9 припинити протиправні дії, вийшов з квартири, покинувши таким чином місце вчинення злочину, а майном, здобутим злочинним шляхом, розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 майнову шкоду в сумі 4000 грн.

При цьому, як слідує з матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при судовому розгляді застосував спрощену процедуру, передбачену ч. 3 ст. 349 КПК України, стосовно дослідження фактичних обставин та доказів.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Обставини провадження не оспорюються сторонами у випадку, коли обвинувачений повністю визнає свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор, потерпілий та інші учасники судового розгляду не висловлюють жодних заперечень проти встановлених обставин.

Дослідженням журналу судового засідання від 24.01.2019 року та звукозапису зазначеного судового засідання, підтверджено, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, пояснивши, що під час його перебування у квартирі спільно з ОСОБА_9 , між ними виникла сварка, оскільки остання відмовила надати йому грошові кошти, та він у її присутності відкрито схопив зі столу у кімнаті, належний ОСОБА_9 , ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, та, всупереч вимозі ОСОБА_9 припинити протиправні дії, вийшов з майном квартири, тобто добровільно, без будь-якого примусу дав послідовні показання про обставини вчиненого злочину, які повністю узгоджуються з фактичними обставинами провадження, викладеними в обвинувальному акті.

Між тим, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, місцевий суд допустив суперечності та невиправдане спрощення, усупереч ст. 374 КПК України не зазначив форму вини, а також чітко не вказав спосіб викрадення майна, вказавши, що ОСОБА_7 таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, "перебуваючи", шляхом вільного доступу зі столу, що розташований в квартирі, таємно викрав ноутбук «Lenovo Е 530» та зарядний пристрій до нього, після чого, всупереч вимозі ОСОБА_9 припинити протиправні дії, вийшов з майном з квартири та розпорядився ним на власний розсуд, тобто, не зазначив обставин, які відповідно до ст. 91 цього Кодексу підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та які, незважаючи на розгляд кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, мають бути встановлені в рішенні суду.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З огляду на вищевказане, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_7 злочину викликає сумнів, а тому вирок місцевого суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.
Також, в порушення вимог ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку суд першої інстанції не вказав вид покарання, яке остаточно призначено ОСОБА_7 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів за даним вироком та вироком Богуславського районного суду Київської області від 12.11.2018 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а лише зазначив його строк - 4 роки.
На порушення вищевказаної норми у резолютивній частині вироку місцевого суду також не вказано і рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
Таким чином, виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином не перевірено обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідних для правової оцінки дій обвинуваченого та які, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування, внаслідок чого суд ухвалив суперечливе за своїм змістом судове рішення, допустивши істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та які, у відповідності з приписами ст.ст. 409, 411, 412, 415 КПК України, тягнуть за собою безумовне скасування вироку суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, скасувати, оскільки ухвалою суду першої інстанції від 22 листопада 2018 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 до 27 січня 2019 року, але на час ухвалення 25 січня 2019 року вироку Богуславським районним судом Київської області, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 374 КПК України, не зазначив даних щодо заходів забезпечення кримінального провадження до набрання вироком законної сили, а відповідного клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу під час апеляційного розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило, та таким чином станом на 02 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 відсутній обраний запобіжний захід.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне повернути ОСОБА_7 до ДУ "Київський слідчий ізолятор", оскільки за змістом вироку Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2019 року та повідомленням ДУ "Київський слідчий ізолятор" №08/9009 від 18.04.2019 року, ОСОБА_7 на даний час утримується в даній установі, відбуваючи покарання за вироком Богуславського районного суду Київської області від 12.11.2018 року, який набрав законної сили.
За наведеним апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити частково.

Вирок Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою скасувати.
Повернути ОСОБА_7 до ДУ "Київський слідчий ізолятор" для подальшого відбування покарання за вироком Богуславського районного суду Київської області від 12.11.2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3