Ухвала

іменем України
10 травня 2019 р.

м. Київ
Справа № 220/1699/16-к
Провадження № 51-2203 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 2 жовтня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 3 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Великоновосілківського районного суду Донецької області від 2 жовтня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області, громадянина України, який проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 153 577 грн в порядку відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Цим же вироком вирішено питання судових витрат і речових доказів.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 3 квітня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень 8 червня 2016 року приблизно о 9 годині 00 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи за наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-217130-124-01», реєстраційний номер

НОМЕР_2 , діючи в порушення вимог п. 12.6 «г'», 12.9 «б» Правил дорожнього рухуУкраїни, здійснював рух по проїзній частині автодороги сполученням «ЗапоріжжяДонецьк» у напрямку м. Гірник в Великоновосілківському районі Донецької області з перевищенням швидкості не менше 95.097.5 км/год.

На шляху прямування, проїжджаючи ділянку дороги 156 км + 900 метрів вказаної автодороги, поворот на с. Розлив, водій ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, неуважно стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміни, але маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та бачити велосипедиста ОСОБА_6 , якій наближається до проїзної частини по другорядній дорозі (рухаючись справа наліво відносно руху транспортного засобу), своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості або зупинки керованого автомобілю «ВАЗ-217130-124-01», передньою частиною кузова вказаного транспортного засобу на смузі зустрічного руху скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого. Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього рухуУкраїни, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_6 .

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього в частині призначеного покарання та звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням вимог ст. ст. 75, 76 КК України.
Засуджений ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що в судах першої та апеляційної інстанцій він не визнав своєї вини у вчиненому злочині, оскільки на той час підтримував позицію свого захисника, опираючись на його юридичну досвідченість, окрім того, з цих же підстав, він не відшкодував збитки потерпілим. Зазначає, що на даний час він визнає свою вину, щиро розкаюється, частково сплатив заявлений цивільний позов у сумі 50 000 грн, планує в подальшому виплатити всю суму потерпілій ОСОБА_5 та вважає, що знаходячись на свободі зможе реально виконати свої обов`язки перед нею. Крім того вказує на тяжке матеріальне становище у сім`ї та те, що його дружина є інвалідом 3 групи, не працює, він також є інвалідом 3 групи, зазначає, що стан його здоров`я погіршився (знаходиться на лікарняному з приводу захворювання серця з 4 квітня 2019 року).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.

Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином (ч. 2 ст. 286 КК України), та його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який є пенсіонером, характеризується за місцем реєстрації позитивно, одружений, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, раніше не судимий. Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено. Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілої ОСОБА_5 , яка наполягала на реальному відбуванні покарання обвинуваченим та позбавленні його права керувати всіма видами транспортних засобів, а також поведінку обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину та під час розгляду справи в суді, яка свідчить не тільки про відсутність розкаяння у скоєному, але й абсолютне неусвідомлення обвинуваченим помилковості своїх дій у даній дорожній ситуації, що призвели до загибелі дитини.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалив правильне рішення, призначивши ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, оскільки саме таке покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд, враховуючи вищевказані дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, думку потерпілої, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України. Наголосив на тому, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції інкримінованої статті.
Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що засуджений зазначає у касаційній скарзі, не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 2 жовтня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 3 квітня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3