Справа № 308/9632/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
19.11.2018 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів:
ОСОБА_1 (головуючої),
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,в інтересах ОСОБА_8 розглянув у відкритому судовому засіданні судове провадження №11-сс/4806/129/18, за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2018.
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт земельної ділянки. Стверджує, що про накладення арешту на земельну ділянку його як власника було повідомлено 24.10.2018 в рамках іншої судової справи, а 29.10.2018 з ЄДРСР він ознайомився зі змістом ухвали слідчого судді від 29.08.2018. Посилається на те, що викладені в клопотанні слідчого обставини не відповідають дійсності, що залишилось поза увагою слідчого судді. Зазначає, що факт спричинення бюджету Чинадіївської селищної ради матеріальних збитків в розмірі 1 479 468, 33 грн. ніким не доведено та є голослівним твердженням, оскільки жодних доказів, які б підтверджували саме такі збитки слідчому судді не було надано, а акт перевірки Управління західного офісу держаудитслужби в Закарпатській області сам по собі не є доказом спричинення збитків. Разом із тим, посилається на те, що санкцією ч. 2 ст. 364 КК України не передбачено спеціальної конфіскації, а він являється добросовісним набувачем вказаної земельної ділянки та сплатив за неї грошові кошти в розмірі майже 950 000 грн. й на даний момент його заборгованість складає 897 797,95 грн., а не 1 479 468,33 грн., і усі ці грошові кошти стягуються з нього на користь Чинадіївської селищної ради Державною виконавчою службою за відкритими виконавчими провадження, оскільки ним подано до Господарського суду Закарпатської області заяву про банкрутство, за якою відкрито провадження у справі про банкрутство. Також вказує на те, що ним вживалися усі можливі заходи, направлені на те, щоб розрахуватися з Чинадіївською селищною радою за заборгованістю в розмірі 897 797,95 грн., як безспірні вимоги, а всі інші грошові кошти взагалі не є заборгованістю і час їх сплати ще не настав, а виникне лише в майбутньому в рамках процедури банкрутства та будуть сплачені як поточна заборгованість його підприємства. Тому, апелянт вважає, що органом досудового розслідування вчинено неправомірні дії з умислом та завідомо знаючи про всі обставини справи введено слідчого суддю в оману, а також приховано обставини, що мають істотне значення для справи, у зв`язку з чим, слідчий суддя не зміг об`єктивно оцінити такі обставини, що призвело до незаконного накладення арешту на земельну ділянку. При цьому, зазначає, що слідчого суддю також не було повідомлено про те, що існує ціла низка судових справ та судових рішень, які постановлені в період з 2012 по 2015 роки Господарським судом Закарпатської області та набули законної сили, в яких прокуратура Закарпатської області заперечувала щодо розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2006 з будь-яких підстав, чим констатувала, що продаж земельної ділянки відбувся законним шляхом та в інтересах Чинадіївської селищної ради та держави.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Одночасно ОСОБА_8 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 29.08.2018, посилаючись на те, що про таку йому стало відомо 29.10.2018.
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_8 не повідомлявся про розгляд клопотання про накладення арешту на майно та ухвала суду йому не направлялася, а тому, апеляційний суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 395 КПК України, слід поновити апелянту строк на оскарження ухвали слідчого судді від 29.08.2018.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно. Будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Зазначених вимог закону слідчий та слідчий суддя в повній мірі дотрималися.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, клопотання слідчого заявлене в рамках кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а саме, щодо незаконного продажу службовими особами Чинадіївської селищної ради земельної ділянки ОСОБА_8 , який в подальшому передав її під заставу в іпотеку, що привело до втрати активу земельної ділянки та бюджету Чинадіївської селищної ради та спричинило матеріальної шкоди в розмірі 1 479 468,33 грн.
Слідчий суддя дійшов до висновку, що в клопотанні слідчого належними доказами доведено необхідність накладення арешту на вказану земельну ділянку з метою збереження її як речового доказу, а також недопущення її продажу чи зміни власника.
З метою забезпечення вказаного майна, як речового доказу у кримінальному провадженні, втручання у право власності особи, як накладення на нього арешту, є виправданим. Твердження адвокатів в користь ОСОБА_8 про те, що на земельній ділянці розташовані виробничі приміщення і їх відчудження, у зв`язку з накладенням арешту на земельні ділянки стане неможливим, а відтак погашення боргів, які виникли у ОСОБА_8 , апеляційний суд не бере до уваги, та не вважає, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем, оскільки за вказану земельну ділянку він не розрахувався. Водночас, як апелянт, так і його представники, не навели апеляційному суду обставин які б свідчили про те, що є перешкоди ОСОБА_8 у користуванні цією земельною ділянкою внаслідок заборони її відчудження та розпорядження. Рішення судів, на які зсилався апелюючи ОСОБА_8 , торкаються питання укладення договору іпотеки та не мають значення для висновку слідчого судді про накладення арешту на земельну ділянку.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання про накладення арешту на майно вирішено у відповідності до норм КПК України, ухвала суду є обгрунтованою, і підстав для її скасування не вбачає.
З урахуванням викладеного апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405, 407,422, 418 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
клопотання ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: