УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2019 року

м. Київ
справа № 323/3989/16-к

провадження № 51-9591ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000523 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Гуляйполя Запорізької області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.
Суть питання
Оріхівський районний суд Запорізької області ухвалою від 19 січня 2018 року звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0000523 від 05 квітня 2013 року за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, закрив.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Згідно з оскаржуваним судовим рішенням, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 30 липня 2011 року приблизно о 16:30 вона, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , умисно завдала потерпілій ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 24 липня 2018 року ухвалу місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвали місцевого та апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпілаОСОБА_4 вказує на те, що в Оріхівському РВ ГУМВС України в Запорізькій області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001057 від 20 серпня 2014 року за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а саме побиття ОСОБА_5 та ОСОБА_6 потерпілої та її матері. Внаслідок цього, на думку потерпілої, може бути змінено кваліфікацію злочину та повідомлено про підозру ОСОБА_5 , а тому строк давності може перерватися. Крім того, всупереч ст. 368 КПК судом першої інстанції було залишено без розгляду позовні вимоги потерпілої, а саме цивільний позов до обвинуваченої. Також ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на допущені місцевим судом порушення.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборони щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, під час здійснення судового провадження обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник звернулися до місцевого суду з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КК, оскільки з часу вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину минуло 6 років.
Місцевий суд відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК невідкладно розглянув клопотання захисника і обвинуваченої та, встановивши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, який відповідно до ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості та з часу скоєння якого (2011 рік) по час розгляду судом кримінального провадження (2018 рік) минуло більше 6 років, а тому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу закінчився, при цьому матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності переривався або зупинявся, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.
Переглянувши ухвалу місцевого суду, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам потерпілої та вмотивовано відмовив у їх задоволенні, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи потерпілої ОСОБА_4 про те, що органом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001057 від 20 серпня 2014 року здійснюється досудове слідство, за наслідком якого, на її думку, можливе в майбутньому повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та перекваліфікація дій останньої з цієї статті на більш тяжку, як на підставу для переривання строку давності, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 49 ККперебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Частинами 1, 5 ст.17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Таким чином, відповідно до положень ст. 17 КПК та ст. 49 КК Верховний Суд дійшов висновку, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні ,№ 0001057 від 20 серпня 2014 року, в межах якого ОСОБА_5 не повідомлялося про підозру у вчиненні середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочинів та не було ухвалено обвинувального вироку за вчинення цих злочинів на час розгляду судом клопотання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності, не може бути підставою для переривання цього строку.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні вирішується лише у разі ухвалення обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Однак, як убачається з ухвали суду першої інстанції, зазначених рішень місцевий суд не приймав, а тому цивільний позов не міг бути вирішений у цьому кримінальному провадженні.
У разі закриття кримінального провадження вимоги позивача про відшкодування заподіяної шкоди можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, що передбачено ч. 7 ст. 128 КПК.

Зважаючи на вищенаведене, оскільки місцевий суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, роз`яснив потерпілій ОСОБА_4 право на пред`явлення цивільного позову в порядку цивільного судочинства, доводи потерпілої в цій частині є необґрунтованими.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3