Справа № 344/1878/19
Провадження № 1-кс/344/1151/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 щодо зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань розглянути заяву від 18.12.2018р. за вимогами ст.214 КПК України ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся із скаргою, вимогами якої просив зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, відповідно з вимогами ст.214 КПК України, зареєструвати його заяву про вчинене кримінальне правопорушення суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_4 , і провести досудове розслідування..

ОСОБА_3 в судовому засіданні просив скаргу задовольнити з мотивів викладених в ній та наданих поясненнях.

Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, однак зважаючи на строки розгляду скарг, слідчий суддя вважала за можливе завершити розгляд скарги з наявними доказами до неї.

Заслухавши скаржника та дослідивши матеріали скарги, вважаю наступне.

ОСОБА_3 звернувся із повторною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань про внесення до ЄРДР заяви про злочин судді, однак відповіддю від 23.01.2019р. повідомлено що попередній розгляд його заяви з цих ж самих підстав було проведено і надано попередньо відповідь від 03.01.2019р. про відсутність підстав для внесення таких відомостей до ЄРДР.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і є предметом оскарження в порядку ст. 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань та їх перелік визначені ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до положень якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 214 КПК України, повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомленні потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом.

Системний аналіз вищезазначених положень закону, дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне порушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Як вбачається зі матеріалів скарги, ОСОБА_3 звертався з адміністративним позовом (головуючий суддя ОСОБА_4 ) до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, який було залишено без розгляду ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.03.2018 року.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2018 року апеляційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.03.2018 року повернено скаржнику.

У відповідності до положень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» та ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Незгода з рішеннями суду як щодо дотримання матеріального, так і процесуального права, сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочинів.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Відкриваючи би кримінальні провадження щодо суддів за статтею 375 КК України у випадках, коли судові рішення в установленому законом порядку може бути переглянуте та скасоване з підстав недотримання матеріального та процесуального права чи не скасоване, відповідні органи, ставлячи під сумнів такі судові рішення, які в подальшому можуть набути чинності ухвалами судів вищих інстанцій, фактично можуть привласнити функції судів, що є порушенням Конституції України.

При оцінці рішень судді як незаконних, в тому числі і як неправосудних, слід керуватись правовими позиціями Конституційного Суду України, викладених у Рішенні у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 11 березня 2011р. № 2-рп/2011

Важливим у наведеній правовій позиції КС України є те, що оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, їх посадовими особами, організаціями, підприємствами і установами, громадянами тощо.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.

Відтак, поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність та законність, а крім того це не може бути підставою в т.ч. для притягнення судді до відповідальності, оскільки суддя діє за своїм внутрішнім переконанням та дослідженими матеріалами справи, в даному випадку адміністративної справи.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді упередженості, законність і обґрунтованість рішень суду як вже зазначалось вище можуть бути предметом розгляду в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Отже, оскільки рішення суду (яким є і ухвала головуючого судді Татарінової) не скасоване, оцінку доводам заявника ОСОБА_3 у поданій заяві про злочин Територіальним управління Державного бюро розслідувань відповідно зроблена до наведених ним обставин, доводи скарги не спростовують вірність таких доводів суб`єкта оскарження, то слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення даної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 309 КПК України,

У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 щодо зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань розглянути заяву за вимогами ст.214 КПК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1