ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 325/626/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/654/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Нововасилівка Приазовського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, одружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 20 липня 2011 року Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
2) 25 липня 2012 року Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 14 липня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 місяць 10 днів;
3) 17 червня 2015 року Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 6 лютого 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 9 місяців 6 днів,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

10 квітня 2018 року приблизно о 14 годині ОСОБА_8 , діючи з корисливого мотиву, пройшов через присадибну ділянку до огородженої території господарського подвір`я АДРЕСА_1 , яка призначена для постійного зберігання майна, де за допомогою фізичних зусиль відкрив незамкнену хвіртку, і таким чином, пройшов на огороджену територію господарського подвір`я, звідки повторно, таємно викрав дві алюмінієві каструлі ємністю по 5 літрів вартістю по 150 гривень кожна, емальований чайник ємністю 3 літри вартістю 150 гривень та алюмінієву миску ємністю 20 літрів вартістю 150 гривень, після чого, з місця злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 550 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить призначити йому більш м`яке покарання у зв`язку з неправильними діями сторони обвинувачення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурор ввів його в оману, оскільки пообіцяв йому закриття кримінального провадження в тому разі, якщо він фактично погодиться з усім, що йому було інкриміновано.

Вказує на те, що алюмінієвий посуд він одразу ж повернув потерплій, свідку ОСОБА_10 він його не продавав, вказаний свідок жодного разу не був у судовому засіданні, а потерпіла була відсутня під час постановлення вироку.

Також зазначає, що він працює неофіційно, алкоголем не зловживає та щиро розкаюється у вчиненому.

До судового засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду його апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, із заявою про відкладення розгляду його апеляційної скарги не звернувся, у зв`язку із чим, враховуючи приписи ст. 405 КПК України, його неявка не перешкоджає розгляду його апеляційної скарги по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу без доповнень, заслухавши прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 3 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого та дослідженими в судовому засіданні документами.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження, які перевірені під час апеляційного розгляду, свідчать, що позиція ОСОБА_8 та його відношення до пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України не була стабільно та незмінною.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та повідомив, що 10 квітня 2018 року він з метою крадіжки пройшов через присадибну ділянку до сусіднього з ним подвір`я будинку АДРЕСА_2 , та відкривши незамкнену хвіртку проник на огороджену територію господарського подвір`я, звідки викрав дві алюмінієві каструлі, емальований чайник та алюмінієву миску, після чого викрадене майно він відніс до себе додому, яке потім здав як металобрухт ОСОБА_10 , виручені кошти потратив на власні потреби. Додатково повідомив, що у вчиненому він щиро розкаюється.
Таким чином, в суді першої інстанції обвинувачений не заперечував факт вчинення крадіжки та повідомив обставини викрадення належного потерпілій ОСОБА_9 майна, а також підтвердив факт продажу цього майна як металобрухту свідку ОСОБА_10 .

Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні крадіжки фактично визнав лише частково та виклав позицію, яка зводилась до того, що він себе обмовив під тиском прокурора, який ввів його в оману з приводу можливості закриття кримінального провадження в разі визнання ним своєї вини.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіривши всі безпосередньо досліджені судом першої інстанції докази, приходить до висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини у вчиненні крадіжки, оскільки сукупність досліджених в суді першої інстанції доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

До суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі та про відсутність претензій до обвинуваченого, і враховуючи думку учасників судового провадження, в тому числі обвинуваченого та його захисника, суд визнав можливим проводити судовий розгляд за відсутності потерпілої.

Крім того, у зв`язку з тим, що обвинувачений в судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, прокурор відмовився від заявленого клопотання про допит свідка ОСОБА_10 , проти чого не заперечували як обвинувачений, так і його захисник.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачений ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення належного потерпілій майна.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Майже всі доводи апеляційної скарги обвинуваченого за своєю суттю зводяться до того, що він інкримінованого йому злочину не вчиняв, а його показання є самообмовою, здійсненою під тиском прокурора, який ввів його в оману.

Апеляційним судом перевірено такі доводи обвинуваченого і враховуючи сукупність всіх досліджених судом першої інстанції доказів обвинувачення, які без жодних сумнівів доводять, що крадіжку вчинив саме ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту обвинуваченого від призначеного йому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, його намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинення умисного корисливого тяжкого злочину.

Так, згідно аудіозапису та журналу судового засідання, в суді першої інстанції обвинувачений, в присутності захисника вину визнав у повному обсязі, самостійно надав логічні та послідовні пояснення з приводу обставин викрадення майна потерпілої, добровільно надавав конкретні відповіді на уточнюючі запитання суду, прокурора і захисника, підтверджував факт здачі викраденого майна як металобрухту ОСОБА_10 , а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на нього здійснювався тиск з боку прокурора колегія суддів вважає нічим необґрунтованим твердженням, з огляду на наступне.

Так, матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження версії обвинуваченого про те, що прокурор шляхом введення в оману намагався змусити його обмовити себе у вчиненні інкримінованого йому злочину, до того ж, вказаний злочин було розкрито завдяки зусиллям правоохоронних органів та органів досудового розслідування, і у колегії суддів відсутні підстави вважати, що визнання обвинуваченого винуватим є наслідком його самообмови у вчиненні злочину.
Крім того, оскільки обвинувачений не оспорював фактичні обставини, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, і з урахуванням ч. 2 ст. 394 КПК України, обвинувачений ОСОБА_8 позбавлений можливості оскаржувати їх в апеляційному порядку.
Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, яке на його думку є суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, судимості за які не зняті та непогашені, вчинив інкримінований йому злочин в період умовно-дострокового звільнення, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 3 рази притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше один раз звільнявся від відбування покарання з випробуванням та двічі умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України, до вказаного покарання відсутні, так само, як і підстави для зменшення йому строку призначеного покарання.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_8 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання у відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він відшкодував потерпілій завдану злочином шкоду в повному обсязі, оскільки із заяви потерпілої вбачається, що вона не має до нього претензій матеріального чи морального характеру, натомість вказана заява не свідчить про те, що їй було відшкодовано яку-небудь шкоду, а пред`явлення цивільного позову є правом потерпілої особи.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, в тому числі, визнано щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання, відповідає вимогам кримінального закону, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для пом`якшення покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року у відношенні ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 325/626/18