Справа №584/1381/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/272/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 01 листопада 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільна Слобода Глухівського району Сумської області, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора Сумської області ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, просив вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та істотне порушення кримінального процесуального закону, ухваливши новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керуванні транспортним засобом на 3 роки.

Також просив, відповідно до положень ст. 100 КПК України речовий доказ, а саме: автомобіль «ЗАЗ 110307», державний номер НОМЕР_1 , повернути власнику ОСОБА_10 , а накладений на нього ухвалою слідчого судді Путивльського районного суду Сумської області від 25.10.2017 року арешт, в порядку ст. 174 КПК України скасувати.

В іншій частині вирок суду просив залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначеному йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Цивільний позов прокуратури Сумської області, в інтересах Головного управління державного казначейства України в Сумській області, Фінансового управління Путивльської районної державної адміністрації Сумської області, до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Головного управління державної казначейської служби України в Сумській області 13 091 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Путивльської районної державної адміністрації Сумської області 2081 грн. 52 коп.в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Після набрання вироком законної сили речовий доказ: автомобіль «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходиться на майданчику тимчасового утримання Путивльської ВП Глухівського ВП ГУНП в Сумській області, вирішено повернути власнику ОСОБА_10 , та дозволити йому використовувати його на власний розсуд.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 2574 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор наголошував на необґрунтованості прийнятого судом рішення щодо застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, не навівши належних і достатніх мотивів та підстав про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказував на те, що при призначенні покарання суд, належним чином не врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення та особу обвинуваченого і призначив йому покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, застосувавши ст. 75 КК України.

Суд першої інстанції, як на обставини, які пом`якшують покарання посилається на щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та повне відшкодування шкоди потерпілому, при цьому не взяв до уваги те, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення у сфері безпеки та експлуатації транспорту, яке є одним із найбільш суспільно-небезпечних, в результаті ігнорування водієм ПДР України, потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Також, судом першої інстанції було проігноровано обставину зникнення ОСОБА_7 з місця дорожньо-транспортної пригоди, залишення потерпілого без допомоги, його особа була встановлена правоохоронними органами.

На переконання апелянта, судом було помилково віднесено до обставин, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений не надав повних свідчень про механізм та обставини вчиненого кримінального правопорушення, які слідством здобуті з показань свідків, очевидців дорожньо-транспортної пригоди.

Більш того, поза увагою суду першої інстанції залишилась думка потерпілого щодо призначеного обвинуваченого покарання.

Зазначає, що виходячи із обставин, при яких було вчинено кримінальне правопорушення, а саме наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході, що в свою чергу, потягло за собою спричинення тяжких тілесних ушкоджень, не визначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, є несправедливо м`яким і не є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того вказував на те, що в порушення вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, при вирішенні питання про повернення власнику речового доказу автомобіля, марки «ЗАЗ 110307», державний номер НОМЕР_1 , з нього не знято накладений під час досудового розслідування арешт.

Інші учасники кримінального провадження, апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Від обвинуваченого ОСОБА_7 до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якій вказував на законність та обґрунтованість оскаржуваного прокурором судового рішення. Зазначив, що на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його колишня дружина проживає в м. Києві, а тому сина він виховує сам. На час розгляду справи в суді першої інстанції у потерпілого був нормальний стан здоров`я, матеріальна та моральна шкода потерпілому повністю відшкодована, судові витрати він також відшкодував. Стверджував, що в разі позбавлення його права керування транспортними засобами він буде позбавлений єдиного джерела доходу. У тому числі, посилався на поганий стан здоров`я, а також на те, що за 25 років керування транспортним засобом він порушень Правил дорожнього руху не допускав.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 20.10.2017 року близько 18 год. 15 хв., керуючи автомобілем «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Глухівської у м. Путивль Сумської області. У районі перехрестя вул. Глухівської з просп. Іоанна Путивльського у м. Путивль, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, ОСОБА_7 , в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїжджу частину вул. Глухівської у м. Путивль по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, після чого ОСОБА_7 залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: ВПЧМТ, перелому кісток основи та склепіння черепу, забою головного мозку, субархаідального крововиливу, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити, вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобом строком на 3 роки та вирішити питання щодо долі речових доказів в порядку ст. 100 КПК України, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 , які проти вимог апеляційної скарги прокурора заперечили, просили залишити скаргу без задоволення, а винесений відносно ОСОБА_12 вирок суду, без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні від 17.10.2018 року ОСОБА_7 визнавав себе винним і у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, суд, визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки учасниками судового провадження вони не оспорювались, як і не оспорювалися кваліфікуючі ознаки інкримінованого ОСОБА_7 злочину.

При цьому, судом було з`ясовано думку прокурора, обвинуваченого та потерпілого про можливість проведення судового розгляду справи у відповідності до вимог ст. 349 КПК України, без дослідження доказів по справі, на що ті не заперечили, та роз`яснив останнім, в тому числі і обвинуваченому ОСОБА_7 , наслідки такого судового розгляду, на що обвинувачений погодися провести судовий розгляд справи згідно ч.3 ст. 349 КПК України, про що свідчить досліджений в ході апеляційного розгляду справи звукозапис судового засідання за 17.10.2018 рік (а.с. 57).

Таким чином, суд першої інстанції здійснив допит обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 щодо фактичних обставин справи, дослідив характеризуючі обвинуваченого дані та ухвалив вирок яким визнав винним ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КПК України.

Так, частина 3 ст. 349 КПК України передбачає, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Разом з тим, перевіривши звукозапис судового розгляду та зміст вироку, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судовий розгляд було проведено з порушеннями норм зазначеної статті закону.

Як вбачається з вивчених апеляційним судом матеріалів кримінального провадження органами досудового розслідування ОСОБА_7 , згідно обвинувального акту обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин : … що він наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїжджу частині вул. Глухівська м. Путивль по пішохідному переходу. Відповідно до зібраних в кримінальному провадженні доказів та висновків судово-автотехнічної експертизи №19/119/9-1/148е від 30.05.2018 року, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ЗАЗ 110307», державний номер НОМЕР_1 , порушив вимог Правил дорожнього руху, передбачені пунктами:

12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. (до 31.12.2017);

18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 18.1 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Тобто, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 в порушенні вимог п.12.4 та п.18.1 Правил дорожнього руху.

В оскаржуваному судовому рішенні покази обвинуваченого, щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, викладені наступним чином: 20 жовтня 2017 року близько 18 год. 15 хв. він керуючи автомобілем «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Глухівської у м. Путивль Сумської області і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки автомобіля, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який переходив по пішохідному переходу через вул. Глухівську, від чого лобове скло взялося тріщинами. Однак, він не зрозумів, що сталося, йому здалося, що хтось із групи молодих людей, які були поблизу, кинув камінь у лобове скло. Коли він приїхав додому, то щоб заспокоїтись, випив горілки.

Разом з тим, в ході вивчення матеріалів кримінального провадження, та зокрема звукозапису судового засіданні від 17.10.2018 року, колегією суддів було встановлено, що з приводу обставин скоєного кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_7 надав наступні пояснення: «Рухався до перехрестя пл. Перемоги, через світло з лівої сторони, не помітив пішохода. Швидкість була менше 60 км/год. Через 15 метрів після зіткнення повернув ліворуч, а тому якби швидкість була більше 60 км/год., машина перевернулась». Далі, на запитання прокурора та головуючого, обвинувачений відповів, що пішохода він взагалі не помітив, не зрозумів, що сталось, поїхав додому та випив 400 гр. горілки, десь через півтори години приїхали співробітники поліції. Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання, який міститься на технічному інформації (а.с. 57), судове засідання від 17.10.2018 року з 09:15 год. до 09:23 год.

Отже, із вище викладеного слідує, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 хоч фактично і визнавав свою вину у вчиненому, а саме в тому, що він допустив наїзд на потерпілого на нерегульованому пішохідному переході, однак, що стосується фактичних обставин вчиненого ДТП , в ході судового розгляду справи надав зовсім інші пояснення щодо фактичних обставин справи (швидкості руху транспортного засобу в момент зіткнення) аніж ті, які викладені в обвинувальному акті.

Тобто обвинувачений не підтверджував фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, а тому суд, в даному випадку, не мав законних підстав приймати рішення про проведення судового розгляду у відповідності до ст. 349 КПК України.

Крім цього колегія суддів звертає увагу на те, що як зазначалося вище, та вбачається з обвинувального акту орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 в порушенні вимог п.12.4 та п.18.1 Правил дорожнього руху. Разом з тим, суд першої інстанції визнав обвинуваченого ОСОБА_7 винним в порушенні лише п.18.1 Правил дорожнього руху, однак жодних мотивів цього судом, в даному випадку, у вироку наведено не було.

Вищенаведені порушення допущені судом першої інстанції, як при проведенні судового розгляду так і при викладенні мотивів та змісту вироку, колегія суддів визнає такими, що перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тобто істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до ч.3 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

А оскільки допущені судом першої інстанції порушення вимог КПК України при судовому розгляді не дають можливості колегії суддів в ході апеляційного перегляду виправити зазначені порушення вимог КПК оскільки, як зазначалося вище, ці порушення стосуються безпосередньо процедури судового розгляду в ході якого докази в порядку ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, та викладення мотивів прийнятого рішення (вироку), тому керуючись загальними процесуальними засадами кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч. 1 ст. 412; п. 6 ч. 1 ст. 407; п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Що стосується тверджень апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість рішення суду щодо застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, з підстав, що судом не наведено належних та достатніх мотивів для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з виправдуванням, то апеляційний суд перевіривши такі твердження дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року (зі змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак, на думку колегії суддів, вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції, при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 належним чином дотримано не було, в зв`язку з чим суд безпідставно застосував при призначенні покарання ст.75 та 76 КК України, тобто звільнив обвинуваченого від покарання з випробуванням, чим допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування вироку.

Так, як вбачається з оскаржуваного вироку, своє рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції взагалі не вмотивував, а лише зазначив, що до висновку про можливість виправлення та перевиховання останнього без ізоляції від суспільства, прийшов з врахуванням особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, тобто, тих обставин, які вже були враховані при призначенні покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що поза увагою суду першої інстанції, залишились обставини зникнення ОСОБА_7 з місця дорожньо-транспортної пригоди, а також наявний в матеріалах справи висновок №103 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарський препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складений 20.10.2017 року КУ Путивльської районної ради «Путивльська центральна районна лікарня», яким встановлено, що станом на 19 год. 50 хв. ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння, показник становив 2,4% і 2.3% (а.с. 33).

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що при новому судовому розгляді даного кримінального провадження, суду першої інстанції слід усунути зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки, та з врахуванням висновків колегії апеляційного суду щодо безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, у разі доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин викладених у обвинувальному акті, прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 01 листопада 2018 року відносно ОСОБА_7 , скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуваннями закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у Путивльському районному суді Сумської області в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4