ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 345/2906/14-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/6/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.121КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2019 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду 25 березня 2019 р. кримінальне провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора Калуської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської обл. ОСОБА_9 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старий Угринів Калуського району Івано-Франківської обл., жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , не судимого

засуджено за ч.1 ст.121 КК України на пять років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Згідно ст.76 КК України покладено такі обовязки:

-не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;

-повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-періодично зявлятися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Запобіжний захід у виді особистого зобовязання до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Калуської міської ради задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Калуської міської ради (ГУДКСУ в Івано-Франківській обл., , МФО 836014, р/р 0015) 5157.30 грн витрат на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину.

Вирішено питання щодо речових доказів,

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку місцевого суду від 25 вересня 2015 року обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді 5 (пяти) років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки з покладенням обовязків, визначених ст. 76 КК України.

Не погодившись з вироком місцевого суду від 25 вересня 2015 р., прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, - старший прокурор Калуської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської обл. ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , вважає вирок Калуського міськрайонного суду незаконним та таким, що підлягає до скасування з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням нового вироку з призначенням покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Зазначив, що, призначаючи мінімальне основне покарання, яке передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК України та звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини справи, суспільну небезпеку вчиненого, тяжкість злочину та наслідки, які настали в результаті злочинних дій обвинуваченого.

Так, судом першої інстанції при призначенні покарання враховані обставини, які помякшують покарання, зокрема, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди. Суд також врахував те, що потерпілий просив суворо не карати обвинуваченого.

Разом з тим, думка потерпілого щодо покарання ОСОБА_6 під час судового розгляду змінювалась та він настоював на призначенні суворого покарання.

Щодо такої помякшуючої вину обставини, як відшкодування заподіяної шкоди, апелянт зазначає, що тільки після позиції потерпілого про призначення суворого покарання обвинуваченим було вирішено питання щодо відшкодування шкоди.

Інші обставини, а саме: визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину також, на думку апелянта, взяті місцевим судом до уваги без достатніх на то підстав. Так, поняття розкаяння характеризує субєктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона повністю визнає свою вину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію.

ОСОБА_6 в ході досудового слідства свою вину у вчиненому злочині визнавав частково, в своїх показаннях вказував, що наносив удар потерпілому трубним ключем, а не молотком. В перших судових засіданнях він також вину у вчиненні злочину визнавав частково і тільки під тиском беззаперечних доказів, здобутих в ході судового слідства, ОСОБА_6 визнав вину повністю.

В апеляційній скарзі також зазначено, що відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.121 КК України, є тяжким. Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням за злочин, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, не забезпечує мету покарання, не відповідає засадам застосування репресивних санкцій та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Відповідно, місцевий суд знехтував основоположне завдання кримінального провадження -виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами та всупереч вимогам ст.65 КК України обрав ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок мякості.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу прокурора на вирок Калуського районного суду від 25 вересня 2015 р. у кримінальному провадженні № 000340 відносно ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 р. - без змін.

Зазначає, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував визнання ним вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, що відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України є обставинами, які помякшують покарання. Судами як першої, так і апеляційної інстанцій вивчено особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем роботи як добросовісний, дисциплінований, виконавський працівник. За час роботи перебував у відрядженні в зоні АТО на будівництві оборонних споруд в районі м. Костянтинівка Донецької обл. За зразкове виконання професійного обовязку нагороджувався керівництвом м. Калуша. Позитивно характеризується за місцем проживання, має неповнолітню дитину. Раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинено вперше. Потерпілий ОСОБА_10 звернувся до суду з заявою, в який просить ОСОБА_11 суворо не карати, врахувати факт добровільного відшкодування ним збитків, принесені вибачення за вчинене, при призначенні покарання звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком. Після призначеного Апеляційним судом Івано-Франківської обл. покарання відбував його в Виправному центрі, де довів своє виправлення, за що було замінено невідбуту частину покарання у вигляді обмеження волі на виправні роботи. Вважає, що оскільки після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_6 влаштувався на роботу, де знову ж таки характеризується позитивно, він може бути виправлений без відбування покарання у виді позбавлення волі як особа, яка встала на шлях виправлення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, умисного нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 як небезпечних для життя в момент заподіяння, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджений усією сукупністю наявних у справі, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, і які в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Так, згідно вироку місцевого суду, ОСОБА_6 на підставі здобутих доказів обгрунтовано визнано винним у тому, що 05 травня 2014 року близько 22 год. він, перебуваючи біля приміщення Народного дому, що по АДРЕСА_1 , під час суперечки, яка виникла між ним та його односельчанином ОСОБА_10 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи наслідки своїх дій і свідомо бажаючи їх настання, умисно наніс удар молотком в лобну ділянку голови ОСОБА_10 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Разом з тим, даний вирок місцевого суду, а також інші рішення, які приймались відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , неодноразово були предметом перегляду вищестоящими судами, внаслідок чого скасовувались за мякістю призначеного покарання.

Так, даний вирок був скасований (та змінений, як зазначено у вироку) вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської обл. 23 листопада 2015 р.

Зазначеним вироком ОСОБА_6 був визнаний винним за ч.1 ст.121 КК з призначенням покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В решті вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської обл. залишено без змін.

24 березня 2016 р. колегією суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, вирок Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 23 листопада 2015 р. був скасований з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Причиною скасування даного рішення суду було порушення апеляційною інстанцією вимог п.3 ч.1 ст.374 КПК України, а саме: апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора постановив новий вирок, яким частково скасував вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 в частині звільнення останнього від відбування кримінального покарання та одночасно змінив цей же вирок в частині призначеного покарання, тобто ухвалив судове рішення, яке не узгоджується з вимогами ст. 374 КПК України. При цьому суд апеляційної інстанції при ухваленні вироку допустився суперечностей, оскільки у мотивувальній частині вироку зазначив про необхідність скасування вироку суду першої інстанції, проте в резолютивній вироку суду вказав і про скасування, і про зміну вироку суду першої інстанції, що не узгоджується з положеннями ч.1 ст.407 КПК України.

Поряд з наведеним відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону також залишились поза увагою суду апеляційної інстанції.

Мотивувальна частина вироку апеляційного суду містить лише формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним суд першої інстанції, та не містить формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним апеляційний суд.

З огляду на це вирок апеляційного суду відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ був скасований через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

У цій ж ухвалі зазначено, що доводи касаційної скарги прокурора щодо мякості призначеного ОСОБА_6 покарання та доводи касаційної скарги захисника про можливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст.75 КК України мають бути предметом перевірки суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляді справи щодо ОСОБА_6 апеляційний суд Івано-Франківської обл. за апеляційною скаргою прокурора своєю ухвалою від 23 травня 2016 р. апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської обл. від 25 вересня 2015 р. - без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 р. касаційна скарга прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, була задоволена, ухвала апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 23 травня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_6 скасована з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Підставою до скасування рішення апеляційного суду Івано-Франківської обл. стало необгрунтоване призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Касаційний суд наголосив, що даний висновок районного суду не грунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та помякшують покарання.

Зазначено, що судом не було враховано з достатньою повнотою ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та наслідки вчиненого засудженим, які виразились у виді непоправної шкоди здоровю потерпілого; не мотивовано рішення щодо застосування до ОСОБА_6 вимог ст.75 КК України, зокрема, не зазначено, які обставини справи і дані про особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання з відповідним контролем за ним. Також колегія суддів прийшла до висновку, що враховані судом помякшуючі вину обставини хоча і були враховані судом при призначенні покарання засудженому, але носять лише формальний характер та суперечать вимогам ст.65 КК України. Не навів суд і мотивів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора. Тому, на думку колегії суддів, дана ухвала не відповідає вимогам ст.419 КПК України. Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, як зазначено в ухвалі касаційного суду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення. Вказане відповідно до ст.438 КПК України і стало підставою для скасування ухвали місцевого суду у звязку з істотним порушенням кримінального процесуального закону України про кримінальну відповідальність, мякістю призначеного судом покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

17 лютого 2017 року вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської обл. був постановлений новий вирок, яким апеляційна скарга старшого прокурора Калуської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської обл. задоволена частково; вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської обл. в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 скасований. Постановлений новий вирок, яким ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, з призначенням покарання із застосуванням ст.69 КК України - 3 (три) роки обмеження волі.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 травня 2018 р. даний вирок Апеляційного суду Івано-Франківської обл. був скасований в звязку з необгрунтованим застосуванням ст.69 КК України щодо призначення більш мякого покарання, ніж передбачено законом, з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі з наведених в ній мотивів, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін, заслухавши судові дебати та останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з огляду на наступне.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги прокурора щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , тобто в частині призначеного покарання за ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів приходить до висновку і вважає встановленим та доведеним те, що ОСОБА_6 умисно наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , небезпечні для життя в момент заподіяння.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, взаємодоповнюються між собою, узгоджуються та підтверджуються у сукупності, та яким дана належна оцінка у вироку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного у вироку злочину та кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст.121 КК України як умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , небезпечні для життя в момент заподіяння.

Разом з тим, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає обґрунтованими доводи, викладені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості.

Внаслідок зазначеного апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.121 КК України в мінімальних межах, передбачених санкцією цієї статті, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до тяжких, та особу обвинуваченого, зазначив обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та дійшов висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України, тобто, визнавши ОСОБА_6 винуватим у вчиненні тяжкого злочину, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 50, 65 КК України без законних на то підстав застосував до обвинуваченого положення ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України та відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року із змінами та доповненнями, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, належним чином мотивувавши прийняте рішення.

Колегія суддів вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та відсутність обставин, які обтяжують покарання і які враховані судом при призначенні покарання, у даному конкретному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції не навів достатніх та об`єктивних мотивів щодо обґрунтування свого рішення про призначення обвинуваченому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, та можливості виправлення обвинуваченого зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин (ч. 4 ст. 12 КК України), способу та характеру його вчинення, меті та мотиву вчинення кримінального правопорушення, ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину.

Обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у сфері суспільних відносин, які забезпечують охорону здоров`я особи, та вказаний злочин характеризується підвищеною суспільною небезпекою, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що для заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 застосував молоток, яким заподіяв потерпілому відкриту черепно-мозкову травму.

Вищенаведені обставини дають колегії суддів підстави вважати про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі.

Отже, призначення обвинуваченому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України із звільненням ОСОБА_6 із застосуванням статті 75 КК України від відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів уважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів, а також є явно несправедливим через м`якість.

Крім того, апеляційний суд при ухваленні вироку повинен враховувати позицію суду касаційної інстанції, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Так, Верховний Суд у своєму рішенні від 24 травня 2018 року зазначив, що апеляційний суд Івано-Франківської обл., призначаючи покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі із застосуванням ст. 69 КК України згідно вироку від 17 лютого 2017 р. не обгрунтував застосування ст. 69 КК України, обмежившись лише перерахуванням обставин, які суд першої інстанції врахував при прийнятті рішення про застосування положень ст. 75 КК України. Як зазначено в постанові Верховного Суду, у вироку апеляційного суду не мотивовано, яким чином перераховані дані про особу засудженого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, що і стало підставою для скасування вироку апеляційного суду від 17 лютого 2017 р.

Таким чином, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого.

ОСОБА_6 одружений, раніше не судимий, за місцем проживання та місцем роботи на посаді машиніста катка самоходного КП Калушавтодор характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину сина, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України - скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України з ухваленням судом апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України свого вироку, за яким засуджений має реально відбувати покарання.

Зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання термін перебування під вартою на виконання вироку Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 23 листопада 2015 р. з 10 грудня 2015 р. по 11 квітня 2016 р.,; період відбування покарання у виді обмеження волі за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 17 лютого 2017 р. з 16 березня 2017 р. по 20 вересня 2017 р. з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі відповідно до п.б) п.1 ч.1 ст.72 КК України; 01 рік 02 міс 16 днів виправних робіт з розрахунку один день позбавлення волі за три дні виправних робіт відповідно до п.в) п.1 ч.1 ст.72 КК України згідно ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської обл. від 12 вересня 2017 р. про заміну невідбутої частини покарання більш мяким та долученої до матеріалів справи довідки начальника Калуського міськрайонного сектору філії державної установи Центр пробації Державної установи Центр пробації Мінюсту України, згідно якої станом на 05 лютого 2019 р. ОСОБА_6 повністю відбув призначене покарання у вигляді виправних робіт.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 слід обчислювати з моменту приведення вироку до виконання в частині відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Калуської місцевої прокуратури Івано-Франківської обл. ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2015 р. щодо ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України та постановити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Зарахувати в строк відбування покарання покарання, відбуте за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 23 листопада 2015 р. у виді позбавлення волі з 10 грудня 2015 р. по 11 квітня 2016 р.; період відбування покарання у виді обмеження волі за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 17 лютого 2017 р. з 16 березня 2017 р. по 20 вересня 2017 р. з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі відповідно до п.б) п.1 ч.1 ст.72 КК України; 01 рік 02 міс 16 днів виправних робіт з розрахунку один день позбавлення волі за три дні виправних робіт відповідно до п.в) п.1 ч.1 ст.72 КК України згідно ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської обл. від 12 вересня 2017 р. про заміну невідбутої частини покарання більш мяким.

Вирок Калуського міськрайсуду Івано-Франківської обл. від 25 вересня 2015 р. щодо цивільного позову прокурора в інтересах держави та щодо повернення ОСОБА_6 речових доказів, а саме: металевого свічного ключа, який зберігається в камері речових доказів Калуського РВ УМВС Івано-Франківської обл., - залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку Апеляційного суду до виконання в частині відбування покарання.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи