Ухвала
Іменем України

06 лютого 2019 року смт.Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001783 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, офіційно не працюючого, з середньо-технічною освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.115, ч.ч. 2,4 ст.190, ч.4 ст.358, ч.1 ст.263 КК України,

та відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

встановив:

В ході судового засідання захисник ОСОБА_6 заявив усне клопотання щодо визнання недопустимим доказу, а саме: диску з записом слідчого експерименту від 01 листопада 2016 року. Обґрунтовуючи клопотання тим, що в протоколі слідчого експерименту від 01 листопада 2016 року зазначено: засіб технічної фіксації лише відеокамера та відсутня назва та порядковий номер. Посилається також на те, що доказом може бути лише оригінал, а саме флешкарта з відповідним порядковим номером, яка використовується у відповідній фото-відео камері, та з якого носія був здійснений запис і коли, що свідчить про його очевидну недопустимість.

Обвинувачені підтримали зазначене клопотання захисника.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання не вбачаючи очевидної недопустимості зазначеного захисником доказу та наполягав на його дослідженні в судовому засіданні.

Представник потерпілих заперечував щодо клопотання захисника, оскільки суд надає оцінку доказів у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. В обґрунтування свого клопотання сторона захисту не надала явних підстав для визнання доказу недопустимим.

Вислухавши учасників кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства України докази в кримінальному провадженні повинні бути належними та допустимими.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Частина 2 цієї статті передбачає, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, стаття 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За приписом ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч.2 ст.89 КПК України).

Вивчивши зміст клопотання захисника ОСОБА_6 суд вважає його обґрунтованим, оскільки відповідно до змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 01 листопада 2016 року та доданого до нього диску, вбачається, що слідча дія проведено з грубим порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України, та є очевидно недопустимим як доказу в цілому, оскільки стороною обвинувачення не наданий оригінал флешкарти з відповідним порядковим номером, яка використовується у відповідній фото-відео камері за допомогою якого здійснювалась фіксація слідчого експерименту, що тягне неможливість його подальшого дослідження в судовому засіданні.

Таке судове рішення узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка зокрема закріплює принцип «Плодів отруєного дерева» (рішення у справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 350, 369 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Клопотання захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати диск з записом слідчого експерименту від 01 листопада 2016 року недопустимим доказом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3