Ухвала
Іменем України
19 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 331/2911/18
провадження № 51-9805ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2018 року задоволено заяву обвинуваченого ОСОБА_5 та відведено прокурора ОСОБА_4 від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні за фактом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вказану ухвалу районного суду.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про перегляд зазначеної ухвали апеляційного суду в касаційному порядку.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та долучену до неї копію судового рішення, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за скаргою слід відмовити, оскільки з наведених документів убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу, ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру, інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому ч. 2 зазначеної статті передбачає, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Як убачається зі змісту скарги та з долученої копії оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_4 з огляду на те, що останній подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви обвинуваченого ОСОБА_5 про відвід прокурора у кримінальному провадженні за фактом вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 статті 392 КПК України.
Оскільки зазначена ухвала суду першої інстанції, як видно з наведених норм процесуального закону, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, то рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Що стосується доводів прокурора, викладених у касаційній скарзі, про те, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право особи на апеляційне оскарження судових рішень, то вонине ґрунтуються на положеннях закону.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
За таких обставин наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
При цьому доводи прокурора щодо необхідності врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у її постанові від 23 травня 2018 року у справі № 243/6674/17-к, в даному випадку є безпідставними, оскільки процедура розгляду заяви про відвід та прийняття рішення за результатом її розгляду прямо передбачені параграфом 6 глави 3 розділу І «Загальні положення» КПК України.
Зважаючи на наведене, доводи прокурора щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України є безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України в разі, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, то суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити прокурору Запорізької місцевої прокуратури ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6