Ухвала
Іменем України

11 лютого 2019 р.

м. Київ
Справа № 754/6898/17

Провадження № 51-540 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців; за ч. 1 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 70, 71 КК України ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд дійшов висновку, що її подано без додержання вимог зазначеної норми процесуального закону.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Проте, наведених положень процесуального закону не дотримано, оскільки у скарзі не міститься доводів допущення судом апеляційної інстанції таких порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою обов`язкове скасування ухвали на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, з огляду на положення статей 370, 412, 419 цього Кодексу та особливості правозастосування статей 96-1, 96-2 КК УКраїни і ст. 100 КПК України у їх взаємозв`язку. Зокрема, прокурор у скарзі не мотивує чому до засудженого повинна бути застосована спеціальна конфіскація саме грошових коштів, а також чи були грошові кошти одержані внаслідок вчинення злочину чи/або є доходами від такого майна. Не аргументує прокурор й чому саме грошові кошти потрібно конфіскувати, а не повернути власникам. Не зазначає, з чого він виходить, що збитки, в грошовому еквіваленті завдані саме в такому розмірі і яким чином вони враховані чи не враховані при застосуванні стягнень судом позовних вимог.

Тобто, прокурор цитуючи норми закону не наводить належного обгрунтування необхідності стягнення грошових коштів в сумі 23801, 47 грн в дохід держави.

Крім того, прокурор не вказує, які саме доводи апеляційної скарги першого заступника прокурора апеляційний суд належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив.

Вказані недоліки касаційної скарги перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК України залишити скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.

Враховуючи викладене та керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргупрокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді апеляційної інстанції, залишити без руху і встановити йому строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії цієї ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3