Провадження №11-кп/801/282/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд

у складі :

головуючого: судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем - ОСОБА_5

з участю прокурора - ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

захисника - адвоката - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, посилаючись на те, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Вважає, що на підставі ст. 5 Загальної декларації прав людини та ч. 3 ст. 50 КК України строк його покарання має бути переглянуто, тому просить умовно - достроково звільнити його від подальшого відбування покарання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2018 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено з тих підстав, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання передбачене статтею 81 Кримінального кодексу України відповідно та може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. На даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженому до довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не погоджуючись з висновком суду, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким звільнити його від відбування покарання умовно достроково.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку адвоката ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги , просили її задовольнити; думку прокурора, який вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою, і просив залишити її без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України, рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому висновки суду, зазначені у рішенні, мають прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто такими, що не допускають неоднозначного трактування. Крім того суду необхідно послідовно поєднувати закон і наводити чіткі аргументи. Не дотримання зазначених вимог під час розгляду справи кримінального провадження є порушенням права на справедливий суд, гарантований ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Згідно матеріалів провадження, вироком Волинського обласного суду від 28.05.2001 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 17 п.п. "г", "е", "ж" ст. 93, п. п. "а", "е", "ж", "з" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ч. 3 ст. 215-3 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності.

Ухвалою Верховного Суду України від 10.07.2001 року вирок Волинського обласного суду від 28.05.2001 року - залишено без змін.

13.09.2011 року вироком Староміського районного суду м. Вінниці ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 393 КК України та визначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до даного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Волинського обласного суду від 28.05.2001 року та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2018 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання, призначеного вироком Волинського обласного суду від 28.05.2001 року, попереднє ув`язнення з 14.12.2000 року по 10.07.2001 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку покарання рахується з 14.12.2000 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Вінницькій тюрмі №1.

Посилання засудженого на невідповідність в Україні такого виду покарання як довічне позбавлення волі, встановленим ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України, є необґрунтованим.

Так, в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилався на невідповідність законодавства ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер» та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі.

Стаття 51 КК України визначає види покарань, зокрема відповідно до п. п. 11, 12 цієї статті до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

У статтях 81, 82 КК України врегульовані питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким.

Вказані норми не передбачають можливості умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до п. п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст.87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 р. №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, правильно застосував норми матеріального права, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 , оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст. 28 Конституції України.

Крім того, суд роз`яснив, що єдиний механізм захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України (помилування), Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента від 21.04.2015 р. № 223/2015.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання-залишити без змін.

На судове рішення може бути подано касаційну скаргу протягом 3 (трьох) місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом вірно.