УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18170/17

Провадження №: 1-кп/755/504/18

"13" листопада 2018 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 01.08.2016 за № 0010940 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, встановив :
у провадження суду обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні надійшов 30.11.2017.

Ухвалою суду від 04.12.2017 у провадженні було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому поставлено питання про затвердження угоди про примирення від 10.11.2016.

Зокрема, у підготовчому судовому засіданні прокурор звернув увагу на доцільності відмови в затвердженні угоди з призначенням цього кримінального провадження до судового розгляду так як обвинувальний акт складено згідно положень ст. 291 КПК України.

В свою чергу, суд, враховуючи думку прокурора, щодо можливості проведення даного підготовчого судового засідання у відсутність потерпілого та обвинуваченого, які не прибули у нього, та положення ст.ст. 22, 26 КПК України, в частині того, що сторони є вільними у використанні своїх прав, у тому числі і права потерпілого передбаченого п. 2 ч. 3 ст. 56 цього Кодексу, вважає за можливе провести дане засідання у їх відсутність та заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали судового провадження, приходить до наступного.

Для України нормою міжнародного договору, яка є частиною національного законодавства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), де у пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».
У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Конвенція містить положення про те, що «Високі Договірні Сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції».
Крім того, статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Положення статті 9 КПК додатково конкретизують зміст статті 8 КПК положенням, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми статей 8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду.
У справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року Суд заявив, що «У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливе відправлення правосуддя займає таке значне місце, що обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 не відповідало б меті даного положення».
Угоди про визначення обсягу доказів, які підлягають дослідженню (стаття 349 КПК) є формами скороченого кримінального правосуддя, які були розроблені, відповідно до рекомендації Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи.
Щодо гарантій права на справедливий суд у такій категорії справ, Суд у справі «Бортник проти України» від 27 січня 2011 року зазначив, що «стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись - відкрито чи опосередковано - від свого права на деякі гарантії справедливого суду (рішення щодо прийнятності у справі "Квятковська проти Італії" (Kwiatkowska v. Italy), N 52868/99 від 30 листопада 2000 року та рішення у справі "Піщальніков проти Росії" (Pishchalnikov v. Russia), N 7025/04, пункт 77 від 24 вересня 2009 року).
Проте, для того, щоб відмова від права була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (рішення у справі "Пуатрімоль проти Франції" (Poitrimol v. France), від 23 листопада 1993 року, пункт 31, Series A N 277-A).
Статтею 53 цієї Конвенції також заборонено тлумачення її положень у такий спосіб, який обмежував би будь-які права людини, які визнані на підставі законів держави чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.
Основні критерії законності вироків на підставі угод і роль національних судів по контрою за їх дотриманням, які в однаковій мірі відносяться до процедур, передбачених статтею 349 КПК, як і у справах, які стосуються угод регламентованих ст. 468 КПК, оскільки вирішуються за скороченою судовою процедурою.
Суд у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» (Заява № 9043/05) від 29 квітня 2014 року зазначає, що угоди, що призводять до засудження, «без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов`язані перевіряти, чи були досягнуті угоди відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними» (п. 66).
У даній справі, 10.11.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено угоду про примирення у рамках даного кримінального провадження.

Згідно з даною угодою, обвинувачений та потерпілий дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 289 КК України.

Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме штраф у розмірі тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 17 000 гривень.

Однак, на цей час, потерпілий та обвинувачений, як сторони угоди, не можуть прибути в судове засідання. Останні з 04.12.2017 по цей час до суду узагалі жодного разу не прибули. Ухвали суду про привід обвинуваченого виконані не були.

Внаслідок чого, суд позбавлений змоги однозначно перевірити факт того чи було здійснено укладення цієї угоди з боку потерпілого та обвинуваченого добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

З аналогічних підстав суд позбавлений змоги з`ясувати питання того чи потерпілий та обвинувачений цілком розуміють права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України.

Пунктами 1, 2, 4 частини 7 статті 474 КПК України регламентовано, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне, відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 7 ст. 474 КПК України, відмовити в затвердженні цієї угоди про примирення в рамках даного кримінального провадження.

З положень п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право, у разі надходження у його провадження обвинувального акту разом з угодою, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
При цьому, суд звертає увагу учасників процесу, що кримінальне провадження у разі відмови в затвердженні угоди, підлягає поверненню прокурору незалежно від того чи було дотримано стороною обвинувачення вимоги ст. 291 КПК України та Кримінального процесуального Кодексу в цілому при складанні обвинувального акта.

За таких обставин суд, враховуючи той факт, що обвинувальний акт у провадженні надійшов до суду з угодою у затвердженні якої було відмовлено, вважає, виходячи з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, що кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 Кримінального процесуального Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 314-318, 369-372, 468-469, 471, 473-475 КПК України, суд постановив :
у затвердженні угоди про примирення укладеної 10.11.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рамках кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 01.08.2016 за № 0010940 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, відмовити та повернути дане кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 Кримінального процесуального Кодексу України.

Повторне звернення з угодою, у даному кримінальному провадженні, не допускається.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Визначити час проголошення повного тексту 09:00 год. 15.11.2018.

С у д д я : ОСОБА_1