Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 квітня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000305 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Яринівка Сарненського району Рівненської області, де проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, працюючого різноробочим у школі-колегіумі м.Сарни, одруженого, на утриманні п`ятеро неповнолітніх дітей,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.128, ч.2 ст.125 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений:
- за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин;
- за ст.128 КК України - громадських робіт на строк двісті годин;
- за ч.2 ст.125 КК України - громадських робіт на строк двісті годин.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначено остаточне покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний виним в тому, що він 18 червня 2018 року близько 07 год. 40 хв. перебуваючи на подвір`ї ОСОБА_7 , що в АДРЕСА_2 , не передбачаючи можливості настання шкідливих наслідків своїх дії, хоча повинен був і міг їх передбачити, умисно штовхнув руками ОСОБА_7 у спину, у результаті чого вона втратила рівновагу і не втрималась на ногах та впала на землю, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що викликали довготривалий розлад здоров`я потерпілої.
Також у цей же час у ході словесного конфлікту ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_7 три удари ногами в область тулубу у результаті чого остання отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Тоді ж - 18 червня 2018 року близько 07 год. 45 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи на вказаному подвір`ї, тобто за місцем проживання потерпілого ОСОБА_8 , з мотивів особистих неприязних відносин, наніс два удари кулаками рук в область голови ОСОБА_8 , чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник-адвокат ОСОБА_9 , а також потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі заявив клопотання про небажання сторони захисту приймати участь в апеляційному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вказаний вирок змінити - виправдати його за ст.128 КК України через недоведеність його вини у скоєному злочині та призначити йому покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 грн. та за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу у розмірі 1200 грн. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 1200 грн.
На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема вказав, що словесний конфлікт між ним і ОСОБА_7 виник у будинку, а ОСОБА_7 впала з ганку, коли виходила будинку. Зазначив, що у судовому засіданні такий свідок як ОСОБА_10 не допитувався, а показання його дружини ОСОБА_11 судом не оцінювались. Також вказав, що даний свідок говорив неправду, оскільки враховуючи розміри ганку будинку, з якого впала ОСОБА_7 , вона не могла там перебувати та бачити як обвинувачений штовхнув потерпілу. Тому, на думку апелянта, окрім показань потерпілої ОСОБА_7 про те, що він її штовхнув з ганку, жодних інших доказів у вироку немає. З огляду на вказане, обвинувачений вважає, що оскільки суду не було надано належних і допустимих доказів його вчини у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України, тому просить виправдати його.
Крім того, обвинувачений зазначив, що призначене йому за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.125 КК України, покарання є занадто суворим, оскільки на його утриманні переубває п`ятеро малолітніх дітей та двоє непрацездатних батьків, він має постійну роботу та, проживаючи з батьками-пенсіонерами в сільській місцевості, займається веденням домашнього господарства. З таких обставин, відбуваючи покарання у виді громадських робіт, він буде позбавлений можливості працювати та матеріально утримувати малолітніх дітей і батьків, а також проходити лікування, адже перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Водночас зазначив, що щиро розкаявся у вчиненні вказаних злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_4 про зміну вироку в частині призначеного покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно приписів ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125 КК України, за викладених у вироку обставин, є правильним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Також колегія суддів вважає правильним і таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні та кваліфікації його дій за ст.128 КК України.

Так, згідно показань потерпілої ОСОБА_7 , наданих нею під час допиту у суді першої інстанції вбачається, що 18 червня 2018 року о 07 год. 30 хв. у будинок, де вона проживає, прийшов обвинувачений - її зять ОСОБА_6 з наміром забрати свого малолітнього сина. Вона йому повідомила, що дитина ще спить і щоб він прийшов пізніше. Потерпіла показала, що виходячи з будинку, вона йшла першою, за нею слідував ОСОБА_6 і за ними йшла її донька дружина обвинуваченого. Коли вона знаходилась на ганку будинку, відчула поштовх у спину, в результаті чого впала на землю та знепритомніла.

Вказані дані об`єктивно узгоджуються з висновоком судово-медичної експертизи №139 від.21.06.2018 року, згідно якого наявні у потерпілої ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді обширного синця гематоми лівого плече-лопаткового поясу, закритого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки та синця пальців правої кисті, закритого перелому шиловидного паростку правої променевої кістки (в своїй сукупності та окремо) - відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, які викликати довготривалий розлад здоров`я. Термін їх заподіяння не суперечить даті травмування.
Також пояснення потерпілої ОСОБА_7 відповідають показаннями дочки потерпілої та дружини обвинуваченого свідка ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні показала, що вона була очевидцем вказаної події - бачила як ОСОБА_6 при виході з будинку на ганку штовхнув двома руками у спину її матір ОСОБА_7 , в результаті чого остання впала з ганку, а в подальшому обвинувачений наносив їй удари ногами.

Як вбачається з журналу судового засідання, 27 листопада 2018 року місцевим судом, з дотриманням вимог, передбачених ст.352 КПК, допитувалась свідок ОСОБА_11 . Зокрема перед початком її допиту головуючим суддею було встановлено її особу та з`ясовано, чи вручено пам`ятку про права та обов`язки свідка, а також попереджено її про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, що стверджується технічним записом судового засідання. Тому доводи обвинуваченого щодо надання його дружиною свідком ОСОБА_11 під час судового засідання неправдивих показань колегія суддів вважає надуманими.

Щодо доводів апелянта про те, що під час судового засідання не допитувалась такий свідок як ОСОБА_10 , чиї показання були покладені в основу вироку, то колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні вироку було допущено описку у прізвищі даного свідка. Зокрема, в оскаржуваному судовому рішенні місцевий суд вказав, що свідок ОСОБА_10 є дочкою потерпілої та дружиною обвинуваченого. Таким чином, суд, викладаючи у вироку показання свідка ОСОБА_11 , помилково зазначив інше прізвище. Вказана обставина підтверджена обвинуваченим у своїй апеляційній скарзі, який вказав, що судом допитувалась його дружина ОСОБА_11 . При цьому, викладені у вироку показання свідка ОСОБА_10 , співпадають з показаннями свідка ОСОБА_11 наданими нею під час допиту у місцевому суді.

Згідно вимог ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Так, судом було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості, та відсутність обставин, які пом`якшують покарання, і наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину щодо особи похилого віку, якою є поеторпіла ОСОБА_7 1950 року народження. Також судом ураховано характеризуючі дані щодо особи винного, який раніше не судимий та не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, проте знаходиться на обліку у лікаря-психіатра.
Також колегія суддів зауважує, що місцевим судом за результатами розгляду кримінального провадження, не було встановлено пом`якшуючої обставини щирого каяття обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень. При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові у справі № 759/7784/15-к від 22 березня 2018 р., розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, апеляційним судом з матеріалів кримніального провадження не було встановлено наявності вказаної обставини. Також не було надано доказів на підтвердження щирого каяття обвинуваченого і стороною захисту.

При цьому, стаття 56 КК України визначає, що громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день. Громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не відноситься до категорії осіб, до яких не може бути застосовано такий вид покарання як громадські роботи, а також зважаючи на те, що вони відбуваються не більше чотирьох годин на добу у вільний від роботи час, то доводи апелянта про те, що дане покарання негативно позначиться на можливості утримання його малолітніх дітей і непрацездатних батьків та також можливості займатися домашнім господарством і проходити лікування, колегія суддів вважає безпідставними.

Поряд з цим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання за злочинні дії, кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України.

Зокрема, стаття 33 КК України визначає, що сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено. За роз`ясненнями п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» сукупність можуть утворювати також злочини, передбачені однією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо: 1) вони вчинені неодночасно і за наступний злочин новою редакцією відповідної статті чи частини статті Особливої частини КК передбачено новий за своїм змістом склад злочину; 2) вони вчинені неодночасно і за наступний злочин новою редакцією відповідної статті чи частини статті Особливої частини КК посилено кримінальну відповідальність; 3) вчинені злочини мають різні стадії; 4) було вчинено закінчений замах на злочин і незакінчений замах на злочин; 5) один чи декілька злочинів особа вчинила самостійно (одноособово) чи була його (їх) виконавцем (співвиконавцем), а інший (інші) вчинила як організатор, підбурювач чи пособник; 6) один злочин особа вчинила як організатор, підбурювач чи пособник, а при вчиненні іншого була іншим співучасником.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених у п. 20 Постанови Пленуму №24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього.

З огляду на те, що дії ОСОБА_6 щодо нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , були кваліфіковані судом за однією частиною однією статті кримінального закону - за ч.2 ст.125 КК України, то колегія судддів вважає, що у місцевого суду були відсутні підстави для призначення покарання окремо за кожне з вказаних суспільно-небезпечних діянь, які не утворюють сукупність злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що в силу положень ст.ст.404, 408 КПК, даний вирок слід змінити в частині призначеного покарання, оскільки це не погіршує становище обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_6 змінити.

Вважати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125 та ст.128 КК України та призначити йому покарання:

-за ч.2 ст.125 КК України 200 (двісті) годин громадських робіт;

-за ст.128 КК України 200 (двісті) годин громадських робіт.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання 240 (двісті сорок) годин громадських робіт.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3