Дата документу 14.03.2019 Справа № 323/477/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/807/211/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/477/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2019, якою

відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області про арешт майна.

Згідно зі змістом ухвали, слідчий СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна та у поданому клопотанні просить накласти арешт на майно: нежилі приміщення з №1 по №6 (групи приміщення (№1), літера «А» (перукарня загальною площею 43,2 кв.м.), що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані за потерпілою ОСОБА_10 на праві приватної власності, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2430210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №0; нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташований в АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), який належить ОСОБА_11 з забороною його власнику користуватись, відчужувати та розпоряджатися арештованим майном.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що в провадженні СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувають матеріали кримінального провадження №0000043 від 23.01.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.358 КК України.

Слідчий у своєму клопотанні вказує на те, що накладення арешту на вказані нежилі приміщення застосовується з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні. Необхідність арешту вказано у клопотанні майна, зумовлюється наявністю ризиків зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна, на яке було направлено кримінальне правопорушення або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

За наслідками розгляду клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що підстави для накладення арешту на майно, в даному провадженні відсутні, тому відмовив у задоволенні клопотання.

В апеляційній скарзі процесуальний прокурор вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та підлягає скасуванню. Прокурор вважає думку слідчого судді відносно не доведення ризиків, передбачених ст.170 КПК України не обґрунтованою, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні докази, які обґрунтовують реальну підозру вчинення спрямованих дій на відчуження майна ОСОБА_10 , які проявляються у проведенні реєстрації скасування права власності ОСОБА_10 . При постановленні ухвали слідчим суддею не враховано що вказане майно відповідає критеріям зазначеним у ст.98 КПК України та вказаний у клопотанні речовий доказ має істотне значення в частині доказування по кримінальному провадженню. Зазначає, що підставою для арешту майна є необхідність збереження нерухомого майна, як речового доказу.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 15.02.2019 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на нерухоме майно, вказане у клопотанні.

Заслухавши доповідь судді про сутність оскаржуваного судового рішення і основні доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги; представника потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та наполягала на її задоволенні; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

При розгляді апеляційної скарги прокурора колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132, 170-173 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя процитував положення ст.98, 170-173 і послався на те, що слідчим не дотримані вказані вимоги КПК України, при цьому слідчий суддя не допитав ані потерпілу, ані її представника.

При цьому слідчий суддя також дав оцінку доводам клопотання в контексті мети забезпечення цивільного позову, хоча в клопотанні необхідність накладення арешту була обумовлена виключно метою збереження речових доказів.

Слідчий суддя вважав, що слідчим не було доведено, що вказане майно (з огляду на кваліфікацію кримінального правопорушення ч.2 ст.358 КК України), відповідає критеріям ст..8 КПК України.

Окрім іншого слідчий суддя зазначив, що слідчим і прокурором не доведено існування ризиків передбачених ст.170 КПК України.

Але з такими висновками слідчого судді не може погодитись суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з п.1 ч.2, ч.3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Майно на яке слідчий прохав накласти арешт, визнано речовим доказом обґрунтовано (адже завідомо неправдиві відомості, які були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосується саме вищевказаного об`єкту нерухомості), тому колегія суддів не може погодиться з висновками слідчого судді на предмет того, що слідчим не було обґрунтовано позицію, про відповідає майна критеріям ст..98 КПК України. До цього ж матеріали провадження свідчать, що майно, про яке йдеться в клопотанні (об`єкт нерухомості нежиле приміщення загальною площею 43,2 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1 ) право власності за яким зареєстровано з ОСОБА_7 і ОСОБА_12 , є одним і тим самим приміщенням, і воно може виступати об`єктом незаконного посягання, та бути незаконно відчужено.

Колегія суддів визнає, що органом досудового розслідування доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч.1 ст.170 КПК України, та достатність підстав вважати, що ризики псування, знищення, перетворення, відчуження можуть мати місце.

На підтвердження права власності ОСОБА_7 вказували копія договору дарування нежилого приміщення (а.п. 8) і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.п. 11). На факт незаконності реєстрації скасування її права власності на вказане майно, свідчить інформація Міністерства юстиції України про те, що реєстрація скасування здійснена державним реєстратором ОСОБА_13 на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2018, тоді як згідно з відповіддю Заводського районного суду м. Запоріжжя справи де ОСОБА_7 є стороною вказаним судом не розглядались. Відтак, наведені обставини ставлять під обґрунтований сумнів правомірність набуття права власності ОСОБА_12 на вказане нерухоме майно.

На ризик пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна свідчать покази потерпілої і її представника, відповідно яким, невстановлені особи вигнали ОСОБА_10 з приміщення де була перукарня з її речами, поміняли замки від дверей і сигналізацію, не допускали її до приміщення, і погрожували їй. Зазначені погрози були вчинені в присутності адвоката. ОСОБА_10 дізналася про незаконне вилучення реєстратором ОСОБА_13 її запису з реєстру та вилучення її номеру об`єкту нерухомості в цілому. При виїзді з адвокатом на зазначений об`єкт нерухомості було встановлено, що в даному приміщенні знаходиться магазин; стан об`єкту нерухомості погіршився вдвічі, невстановлені особи, які перебували в магазині жодних документів на використання його в якості магазину не надали. У січні 2019 року ОСОБА_10 отримала лист від ДТЕК Київські електромережі про те, що право власності на об`єкт перейшло до іншої особі. Фізичні особи, які з`являються після приїзду з адвокатом надають лише для огляду довіреності без документів від імені ОСОБА_14 , який начебто є новим власником даного приміщення. Водночас після дослідження інформаційної довідки щодо права власності на даний об`єкт було встановлено, що ОСОБА_15 юридично є власником іншого об`єкту нерухомості (оскільки номер об`єкту зазначено інший 000), а фактично ж займає об`єкт, власником якого є потерпіла.

Приймаючи рішення слідчий суддя не звернув достатньої уваги на вказані обставини, натомість послався на формальні обставини і підстави для відмови у задоволенні клопотання.

Відсутність відомостей щодо повідомлення про підозру будь-якій особі, не може свідчити про відсутність підстав для застосування вказаного заходу кримінального провадження з огляду на положення ч.3 ст.170 КПК України, до того ж причетність ОСОБА_13 чи-то ОСОБА_11 до злочину може бути встановлена в ході проведення досудового розслідування.

Твердження слідчого судді про відсутність шкоди також є передчасним адже потерпілою шкода оцінюється в розмірі 640000 грн.

На переконання колегії суддів матеріалами провадження встановлено потреби досудового розслідування, які виправдовують такий ступінь втручання в права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

Відповідно до вимог ч.11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч.4 ст.173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт, майна слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на речовий доказ з метою його збереження, колегія суддів вважає, що заборона користування, відчужувати та розпорядження арештованим майном, забезпечить збереження речового доказу і не призведе до його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та, що на даний час потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_7 і ОСОБА_11 .

При цьому, даних про настання негативних наслідків для будь-якої особи від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження, під час апеляційного розгляду не здобуто.

Такий спосіб арешту буде найменш обтяжливим та не призведе до надмірного обмеження прав та інтересів осіб, не зашкодивши при цьому кримінальному провадженню.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги прокурора про наявність достатніх підстав для арешту об`єктів нерухомого майна, є обґрунтованими, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.132, 170-173, 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2019, якою відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000043 від 23.01.2019 за ознаками ч.2 ст.358 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000043.

Накласти арешт на:

нежилі приміщення з №1 по №6 (групи приміщення (№1), літера «А» (перукарня загальною площею 43,2 кв.м.), що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані за потерпілою ОСОБА_10 на праві приватної власності, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2430210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №0;

нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташований в АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), який належить ОСОБА_11 з забороною його власнику користуватись, відчужувати та розпоряджатися арештованим майном.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4