Справа № 464/3248/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/236/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м.Львова від 25-26 липня 2018 року щодо ОСОБА_7 ,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 , її представника ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування основного та додаткового покарання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч)грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь місцевого бюджету м.Львова витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_11 , понесені Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, в сумі 10783(десять тисяч сімсот вісімдесят три) грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 5247(п`ять тисяч двісті сорок сім) грн. 75 коп. в рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення експертиз.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно оскаржуваного вироку, 06 вересня 2016 року близько 14 год. 20 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ТАТА» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по міжбудинковому проїзді пр. Червоної Калини, навпроти будинку №36 у м. Львові, порушив чинні вимоги ПДР України, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013, а саме: Р.1 п.1.5, Р.2 п. 2.36), Р.10 п.10.1, Р.10 п. 10.9, що проявилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, розпочав рух заднім ходом, внаслідок чого відбулася дорожньо- транспортна пригода - наїзд на пішохода, в результаті якого пішохід ОСОБА_11 отримала наступні тілесні ушкодження: закриті множинні переломи кісток тазу - переломи крижової кістки зліва, обидвох кульшових западин, сідничної та лонної кісток справа, перелом лівого поперечного відростку 5-го поперекового хребця, та супроводжувались тяжким травматичним шоком, що було небезпечним для життя в момент заподіяння та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
На цей вирок захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Сихівського районного суду м.Львова від 25- 26.08.2918 по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.286 ч.2 КК України в частині що стосується стягнення коштів - моральної шкоди з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 у розмірі 150000 грн. і постановити новий, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди у розумних межах.
На підтримання своїх апеляційних вимог захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, кримінального-процесуального законодавства України у частині часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 щодо моральної шкоди.
Стверджує, суд першої інстанції недостатньо врахував обставини справи, які мають істотне значення. Так, у ході судового слідства суд оглянув відеозапис події, з якого вбачається, що вказана дорожньо-транспортна подія сталась не лише з вини ОСОБА_7 , а й внаслідок неправомірної поведінки потерпілої ОСОБА_11 , зокрема у тому, що вона порушила правила дорожнього руху - вийшла на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, тобто виявила необережність, яка сприяла виникненню шкоди.
Посилається на положення ст.1193 ЦК України, зокрема: якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди,- також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, а також на постанову Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди в користь ОСОБА_11 у розмірі 150000 грн., не врахував ступінь вини потерпілого, а також те що, розмір відшкодування моральної шкоди є непосильним та занадто обтяжливим для обвинуваченого ОСОБА_7 .
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу з мотивів у ній наведених, прокурор, потерпіла та її представник заперечили апеляційні вимоги, просили оскаржуваний вирок залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив одержані у передбаченому КПК України порядку докази у цьому кримінальному провадженні у їх сукупності, прийшов до вірного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що повністю та об`єктивно стверджується зібраними та перевіреними в ході судового розгляду доказами. І таке в апеляційній скарзі не оспорюється.
Щодо апеляційних доводів у тій частині, що потерпіла ОСОБА_11 порушила правила дорожнього руху - вийшла на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, тобто виявила необережність, яка сприяла виникненню шкоди, то колегія суддів критично їх оцінює, оскільки як вказано у оскаржуваному вироку на підставі оглянутого відеозапису з камер спостереження з території ТзОВ РСП «Шувар», наїзд був здійснений на пішохода ОСОБА_11 , яка переходила пішохідний перехід.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 29 червня 2007 року у справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства", суд вказав, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Тому поведінка потерпілої ОСОБА_11 у такому випадку не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 в цілому і на розмір морального відшкодування зокрема.
Згідно із ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала зокрема у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної і шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини і фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.
Розмір моральної шкоди повинен бути адекватним завданим моральним стражданням, при цьому слід враховувати вимоги розумності та справедливості.
Факт спричинення моральної шкоди доводиться висновком експерта №406/16 від 17 вересня 2016 року в сукупності з іншими доказами.
При встановлені розміру грошового відшкодування потерпілій ОСОБА_11 моральної шкоди суд першої інстанції враховував глибину та тривалість моральних страждань, характер дій винної особи, враховував те, що ОСОБА_11 зазнала моральних страждань, пов`язаних з необхідністю докладати зусиль для відновлення здоров`я.
Розмір відшкодування моральної шкоди повинен відповідати вимогам розумності і справедливості і не може вважатись явно завищеним або надмірним.
При апеляційному розгляді потерпіла вказала, що внаслідок отриманих під час ДТП по вині ОСОБА_7 травм, вона пів року була прикута до ліжка, ще пів року проходила реабілітацію та пересувалась на милицях, на сьогодення стала інвалідом третьої групи та надала суду копію відповідного посвідчення.
Відтак, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, яким частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 у частині відшкодування моральної шкоди і не вбачає правових підстав для задоволення апеляційних вимог щодо зменшення суми відшкодування моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не знаходить законних та обґрунтованих підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 25-26 липня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий :
Судді :