Номер провадження: 11-кп/813/393/19
Номер справи місцевого суду: 518/1133/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Любашівського районного суду м.Одеси від 26 вересня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000265 від 29 липня 2018 року, якою

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
27.10.2010 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч.4 ст.187, ч.3 ст.187, ч.2 ст.121 ч.1 ст.70 КК України КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
07.02.2018 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч.2 ст.345 КК України до 2 років обмеження волі,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.390 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.390 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі статей 71, 72 КК України шляхом часткового приєднання до покарання призначеного за новим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року, остаточно визначено до відбуття покарання у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання відраховується з 09 серпня 2018 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишений у виді тримання під вартою.

Оскаржуваним вироком встановлено, що раніше неодноразово судимий обвинувачений ОСОБА_7 , який останній раз був засуджений 07 лютого 2018 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч.2 ст.345 КК України до 2 років обмеження волі, 13 квітня 2018 року прибув з Одеської установи виконання покарань №21 до ДУ «Ширяївський виправний центр (№111)», де під особистий підпис був ознайомлений з правилами відбування покарання у виді обмеження волі.
27 липня 2018 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території установи відбування покарання, вживши алкогольні напої, самовільно, без оформленого у встановленому законом порядку дозволу, з метою ухилення від відбування покарання, переліз через паркан установи відбування покарання та пішов у невідомому напрямку, самовільно залишивши місце обмеження волі.
01 серпня 2018 року о 15 год. 45 хв. ОСОБА_7 було затримано працівниками поліції в с.Вікторівка Ширяївського району Одеської області, після чого доставлено до ДУ «Ширяївський виправний центр (№111)» для подальшого відбування покарання.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок та призначити йому більш м`яке покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував пом`якшуючі покарання обставини, такі як повне визнання своєї провини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Також обвинувачений просив зарахувати йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення за правилами ч.5 ст.72 КК України в попередній редакції (один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі).

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України обґрунтовано обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 також не оскаржував фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, а тому у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом вони не переглядаються.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.390 КК України.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови за №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" роз`яснив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, дотримався вищезазначених положень ст.65 КК України та рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання".

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд першої інстанції врахував визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим ОСОБА_7 , а також його позитивну характеристику за місцем відбування покарання.

До обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції було віднесено вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також рецидив злочину.

Обвинувачений ОСОБА_7 раніше вже неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а також проти життя та здоров`я, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин. Така поведінка обвинуваченого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за цей злочин.

Ті обставини, про які зазначає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , в якості пом`якшуючих покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими умисного злочину проти правосуддя. Їх наявність сама по собі за відсутності інших суттєвих обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст. 69 КК України.

Аналогічний принцип застосування положень ст.69 КК України викладений і в постанові Верховного Суду від 14.06.2018 року по справі № 686/16363/16-к.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, враховуючи обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, дослідивши вагомість кожної з них як окремо, так і в сукупності, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступень тяжкості вчиненого ним злочину, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає мети його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає також такою, що суперечить нормам кримінального законодавства, вимогу апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про зарахування йому в строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Велика Палата Верховного Суду 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 прийняла рішення щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання).

У висновку Верховного Суду зазначено, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII від 18.05.2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року (яким передбачений був порядок розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі).

Інкримінований ОСОБА_7 злочин був вчинений 27 липня 2018 року, тобто в період дії положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону№ 2046-VIII від 18.05.2017 року, який передбачає порядок зарахування в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції вірно застосував положення ч.5 ст.72 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає в зв`язку з необґрунтованістю, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2018 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.390 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4