Постанова

іменем України
27 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 757/57453/17-к
провадження № 51-5669км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника
скаржника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 і ч. 1 ст. 212 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості між ОСОБА_8 та прокурором Київської міської прокуратури № 10 ОСОБА_9 . ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 і ч. 1 ст. 212 КК та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_7 на вищевказаний вирок суду.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на те, що вироком районного суду, яким було затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_10 , також установлено його вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК, в тому числі й як директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро». На думку скаржника, у цьому рішенні є посилання на його співучасть із ОСОБА_10 у вчиненні злочину, а також на перебування на відповідній адміністративній посаді, що дає можливість ідентифікувати його особу і, таким чином констатувати винуватість останнього. Отже, така преюдиція щодо винуватості у вчиненні злочину суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності винуватості. Стверджує, що вищезазначений вирок стосується його та ТОВ «НВФ «Омега-Агро» прав, свобод та інтересів, а тому апеляційний суд безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження та не перевірив, чи дотримався місцевий суд вимог КПК під час затвердження угоди.
Позиції інших учасників судового провадження
Представник скаржника підтримав касаційні скарги і просив їх задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370, ч. 2 ст. 41 КПК ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Мотивуючи своє рішення про відмову у відкритті провадження, апеляційний суд виходив із того, що скаржник ОСОБА_7 ні особисто від свого імені, ні як директор ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» від імені цього товариства не наділений у силу ч. 4 ст. 394 КПК правом на апеляційне оскарження вироку щодо ОСОБА_8 , а тому на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті апеляційного провадження за його апеляційними скаргами.

Крім того, обґрунтовуючи свої висновки, суд в ухвалі вказав, що у вироку місцевого судужодного разу не зазначено прізвища ОСОБА_7 , а лише міститься посилання на особу, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження; конкретних дій цієї особи не описано, а тільки містяться твердження, що зазначена особа керувала діями, направленими на ухилення від сплати податків, але які саме конкретні дії при цьому вчиняла, не описано. Також у вироку не наведено жодних доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, а тому твердження апелянта про преюдиціальне встановлення його провини, істотне обмеження його прав, свобод та законних інтересів не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.
Суд касаційної інстанції вважає такий висновок хибним, а доводи в касаційній скарзі ОСОБА_7 про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону обґрунтованими, виходячи з нижченаведеного.
Доступ до правосуддя є одним з основоположних принципів верховенства права, гарантованим Конституцією та іншими законами України (ч. 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК).

Конституційний Суд України у своїх рішення висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи було порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші утиски прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції Українине може бути обмежено (Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Висновок про застосування норм ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК щодо права на оскарження судового рішення до суду вищої інстанції міститься в постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року у справі № 5?347кс15. Зокрема, у постанові зазначено, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

Відповідно до цієї норми закону кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до ч. 1 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Основного Закону та офіційного тлумачення відповідних правових норм, наведеного у Рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією Україниосновними засадами, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій. Однією з таких засад є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Перегляд судових рішень судом вищої інстанції гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Таким чином, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано.
Суд апеляційної інстанції, не дотримуючись зазначених вимог закону, відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 .
При цьому апеляційний суд не перевірив, чи стосується вирок прав, свобод та інтересів ОСОБА_7 і чи у змозі він з урахуванням норм процесуального закону реалізувати своє право на судовий захист в інший спосіб, ніж шляхом апеляційного оскарження такого вироку.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено згідно з положеннями закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).
Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке зазначено у вироку Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року, ОСОБА_8 , будучи директором ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро», діючи у співучасті з особою, досудове розслідування щодо якої здійснюється в окремому провадженні, протягом травня-червеня 2016 року умисно ухилилися від сплати податку на додану вартість на суму 1 085 601 грн, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів у значних розмірах за обставин, детально викладених у вироку суду.
В середині липня 2016 року ОСОБА_8 , продовжуючи діяти під керівництвом особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, а також діючи з метою реалізації умислу, направленого на ухилення від сплати податків, отримав пропозицію звільнитися з посади директора вищевказаного товариства з метою подальшого уникнення кримінальної відповідальності за скоєне в разі виявлення правоохоронними органами факту ухилення від сплати податків з ТОВ «Сімузар».
Крім того, отримавши після звільнення ОСОБА_8 з посади згоду, 15 липня 2016 року особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, призначила себе директором ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» з виконанням організаційно-розпорядчих функцій. Після цього ця особа достовірно знаючи, що складені нею спільно із ОСОБА_8 документи зі взаємовідносин із ТОВ «Сімузар» містять неправдиві відомості щодо фінансово-господарських взаємовідносин, додатково надав податкові накладні від ТОВ «Сімузар» та звернувся до головного бухгалтера ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» ОСОБА_11 з проханням забезпечити належне та правильне ведення бухгалтерського й податкового обліку на підприємстві.
Надалі головний бухгалтер ОСОБА_11 забезпечила 29 липня 2016 року складання податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2016 року, до якої внесла відомості про наявні операції з ТОВ «Сімузар», що не відповідало фактичним обставинам фінансово-господарської діяльності у зазначений період, оскільки реальних відносин із зазначеним суб`єктом підприємницької діяльності у ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» не існувало.
Потім ОСОБА_11 передала зазначену декларацію особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, котра як директор ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро», маючи умисел на ухилення від сплати податків товариством, усвідомлюючи суспільну небезпечність характеру діяння та передбачаючи настання наслідків у вигляді ненадходження до державного бюджету коштів, підписала складену податкову декларацію та додатки до неї у графі «Керівник», використовуючи при цьому особистий електронний підпис, та надала їх ОСОБА_11 з метою забезпечення подальшої їх подачі до ДШ у Печерському району ГУ ДФС у м. Києві. Після чого ОСОБА_11 підписала декларацію та додатки до неї і подала їх до вказаної установи.

Таким чином, зі змісту вирокуПечерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 можна ідентифікувати як особу, котра після звільнення ОСОБА_8 з посади директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» призначила 15 липня 2016 року себе на цю посаду, після чого вчинила дії, направлені на ухилення від сплати податків товариством, а також вчиняла аналогічні дії спільно із ОСОБА_8 у період зайняття останнім посади директора товариства.
У порушення вимог ст. 370, ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України суд апеляційної інстанції не врахував зазначених обставин, їх не з`ясував та не перевірив і своє рішення належним чином не мотивував, а тому його висновок про те, що ОСОБА_7 ні особисто від свого імені, ні як директор ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» не має права подати апеляційну скаргу на вирок Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 є передчасним.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПКє підставою для скасування такого рішення.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги ОСОБА_7 задоволенню.
При новому розгляді суду необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Омега-Агро» ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2018 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3