Справа №636/1461/18
Провадження №1-кс/636/1390/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2018 року м. Чугуїв
Слідчий суддя Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора першого відділу військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора першого відділу військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та додані до клопотання матеріали кримінального провадження за №0000228 від 29.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, стосовно: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, неодруженого, призваного 16 травня 2016 року на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини польова-пошта НОМЕР_1 (військова частини НОМЕР_2 ), електрика ремонтної майстерні електроспецобладнання ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння, у військовому званні «солдат», який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
Військовою прокуратурою Харківського гарнізону проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні за №0000228 від 29.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 16 травня 2016 року ОСОБА_4 призваний на військову службу до Збройних Сил України за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у військовому званні «солдат». Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 липня 2016 року солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, він поставлений на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду електрика ремонтної майстерні електроспецобладнання ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння вказаної військової частини.

Згідно з вимогами ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_4 вважався військовослужбовцем, який проходив військову службу за контрактом. Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127 та 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (зі змінами), ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999

№551-XIV, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно вимог ст. ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Однак, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях. Так, 12.12.2016 року солдат ОСОБА_4 був направлений з військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_3 (Військово-медичний клінічний центр Північного регіону) на стаціонарне лікування. Однак, солдат ОСОБА_4 проходячи військову служба за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 (військова частини НОМЕР_2 ) на посаді електрика ремонтної майстерні електроспецобладнання ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння, діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин та відповідних дозволів командирів (начальників), 28 грудня 2016 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 (Військово-медичний клінічний центр Північного регіону), що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та посадові обов`язки не виконував, а час, що з`явився, використовував на власний розсуд не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби. 29 листопада 2018 року солдат ОСОБА_4 повернувся до військової частини та продовжив проходження військової служби.

Враховуючи викладене, дії солдата ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби). 30 грудня 2016 року слідчим за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 276

КПК України, ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та цього ж дня оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_4 у зв`язку з невідомим місцезнаходженням останнього.

Підозра ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України доводиться зібраними в ході досудового розслідування доказами: протоколами допитів свідків, матеріалами службового розслідування, а також іншими матеріалами кримінального провадження.

Необхідність обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту обумовлюється наявністю наступних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України:
-санкція статті, яка інкримінується ОСОБА_4 передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 7 років є ризик того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України). Крім того, ОСОБА_4 з 30 грудня 2016 року по теперішній час був оголошений в розшук, у зв`язку з невідомим місцезнаходженням останнього.

-на даний час підозрюваний ОСОБА_4 не працює, в нього відсутні законні джерела доходів, тобто є ризик того, що підозрюваний ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

У зв`язку з існуванням вищезазначених ризиків, з метою забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, останньому необхідно обрати запобіжних захід в вигляді цілодобового домашнього арешту, а також покласти обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України, оскільки обставини кримінального правопорушення та особа підозрюваного свідчать про неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом незастосування жодного запобіжного заходу.

В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав, просив його задовольнити, вважав, що підозра є обґрунтованою, наявні, перелічені в клопотанні ризики, передбачені ст. 177 ч. 1 п. 1, п. 5 КПК України, які дають підставу для застосування саме зазначеного запобіжного заходу, а відтак просив обрати стосовно підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, тривалістю два місяці. Підозрюваний проти задоволення клопотання не заперечував, повністю погодився з обставинами, викладеними в ньому.
Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали провадження, слідчий суддя приходить до наступного:
Зі змісту ст. 177 КПК України слідує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання зокрема спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду. При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті зазначено в частині 2 ст. 177 КПК України.

Відповідно до вимог, передбачених в ст. 178 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених в ст. 177 цього кодексу, повинен оцінити в сукупності й всі обставини перелічені цією статтею.

Виходячи зі змісту ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Частина 2 цієї статті наголошує, що домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження встановлено, що 29.12.2106 року до ЄРДР за №0000228 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, за ознаками ч. 4 ст. 407 КК України.
30.12.2016 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України.
Про обґрунтованість підозри свідчать вище зазначені та досліджені слідчим суддею під час розгляду клопотання докази: копії наказу про призначення службового розслідування від 28.12.2016 року, акта за підсумками проведеного службового розслідування, наказу командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 від 28.12.2016 року за №2650, постановою про оголошення розшуку підозрюваного від 30.12.2016 року, протоколами допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Сукупність цих доказів дають підстави вважати, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, є обґрунтованою. При цьому слід зауважити, що на даному етапі провадження не можна вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування, продовження дії щодо підозрюваного обмежувальних заходів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми для того, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року слідує, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30 серпня 1990 р. у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fох, CampbellandHartleyv. theUnitedKingdom), п. 32, SeriesA, № 182).
Крім того, слідчим суддею встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Чугуївського міського суду Харківської області від 29.10.2018 року задоволено клопотання прокурора про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного ОСОБА_4 для участі в розгляді клопотання про застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 29.10.2018 року слідчий суддя Чугуївського міського суду Харківської області відмовив прокурору в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 . Як пояснив прокурор, під час розгляду цього клопотання, підозрюваний ОСОБА_4 був доставлений приводом і станом на сьогодні прокурор вважає, що є підстави для обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Відповідно до ст. 190 ч. 3 п. 2-1 КПК України ухвала про дозвіл на затримання з метою приводу втрачає законну силу зокрема і з моменту приводу підозрюваного до суду.
Розглядаючи питання доцільності обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді його тримання під домашнім арештом, слідчий суддя враховує, що таке рішення обмежує його права і свободи та має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті) що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. В той же час, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, свідчать: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, характер та суспільна небезпека скоєного кримінального правопорушення.
Доводи прокурора про те, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі до 7 років, яке згідно статті 12 цього кодексу, кваліфікується як тяжкий злочин.

Але на думку слідчого судді навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину в даному випадку не може бути єдиним виправданням обрання вказаного запобіжного заходу, а тому при вирішенні вказаного клопотання, крім наявності ризика, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих матеріалів, оцінив в сукупності всі обставини, в тому числі і: той факт, що підозрюваний раніше не судимий, офіційно не працює, неодружений, за місцем служби характеризується позитивно, проживає разом з батьком.

Положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.
Враховуючи наведене, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, наявність достатніх підстав вважати, що існуює ризик, передбачений ст. 177 ч. 1 п. 1 КПК України, на який вказував прокурор та недостатність застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленому ризику, слідчий суддя вважає за можливе клопотання задовольнити та з урахуванням даних про особу підозрюваного обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням на підозрюваного, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків.

Керуючись ст. ст. 176-178, 181, 184-186, 193-194, 196 КПК України,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора першого відділу прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту стосовно ОСОБА_4 - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заборонити підозрюваному ОСОБА_4 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду цілодобово.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, зобов`язати підозрюваного:

1) прибувати до визначеної службової особи за кожною вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

Визначити строк дії ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на строк два місяці, тобто по 29.01.2019 року включно.

Вказані вище обов`язки діють з дня застосування домашнього арешту, тобто по 29.01.2019 року включно.

Ухвала про тримання ОСОБА_4 під домашнім арештом підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити начальнику Новомосковському ВП ГУНП в Дніпропетровській області (51200, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська (колишня Радянська, 7) за місцем проживання підозрюваного, на якого покласти контроль за поведінкою ОСОБА_4 під час дії відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Роз`яснити підозрюваному що працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло підозрюваного, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

На дану ухвалу у п`ятиденний строк може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1