Справа № 348/1934/16-к
Провадження № 11-кп/4808/116/18
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000749 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Стримба Надвірнянського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , неодруженого, з повною загальною середньою освітою, інваліда ІІІ групи, раніше несудимого, -

визнано винуватим за ч. ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп.; на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком вирішено питання в частині цивільного позову, -

з участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах

- прокурор, вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового слідства, у зв`язку із чим просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На думку апелянта, суд першої інстанції поверхово дослідив докази, без з`ясування фактичних обставин справи. Апелянт зазначив наступне: як зазначено у вироку суду, обвинувачений вини не визнав, та показав, що потерпілій тілесні ушкодження він не наносив, а захищаючись від чотирьох жінок міг нанести рукою удар потерпілій по руці, однак зробив це, перебуваючи в стані необхідної оборони. На думку апелянта, суд так й не з`ясував, де під час конфлікту знаходився обвинувачений, де по відношенню до нього знаходились свідки, потерпіла, та інші особи, яки знаходились в квартирі, якою саме рукою обвинувачений наніс удар потерпілій, при яких обставинах обвинувачений також отримав легкі тілесні ушкодження;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили вирок суду скасувати, провадження по справі закрити за відсутністю події злочину, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 лише припускає той факт, що він, захищаючись, міг нанести удар ОСОБА_10 , перебуваючи в стані необхідної оборони, оскільки захищався від нападу чотирьох жінок. За вказаних обставин вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не усунув суперечності, що містились в поясненнях свідків. Вважають, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги висновки експертизи, згідно якого обвинуваченому було заподіяно 22 подряпини різної довжини, та не досліджено їх походження. На думку апелянтів, у вироку суду також не зазначено мотив та мету вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, що підлягає обов`язковому доказуванню. Обвинувачений стверджує, що у нього не було жодного мотиву для вчинення вказаного злочину, в той час як потерпіла була незадоволена рішенням про її позбавлення опікунства над онуками. Апелянти наполягають на тому, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони.

На вказану апеляційну скаргу прокурора надійшло два заперечення від обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , а також від потерпілої ОСОБА_10 .

Потерпіла ОСОБА_10 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду - без змін. Вважає, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження судом було допитано всіх свідків обвинувачення та свідків захисту, яким суд надав належну оцінку, та у сукупності дійшов до правильного висновку, що дії обвинуваченого містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Вказує на те, що обвинувачений не заперечує того факту, що спричинив їй тілесні ушкодження, проте виправдовує свої дії необхідною обороною, з метою уникнення від відповідальності. Вказує, що жодної реальної загрози для здоров`я та життя обвинуваченого вона не вчиняла, а лише намагалась припинити неправомірні дії обвинуваченого, який розпочав штовхати її сестру.

В своїх заперечення на апеляційну скаргу прокурора, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 події злочин, оскільки ті підстави на які посилається прокурор в апеляційній скарзі не є такими, що підпадають під дію ч. 2 ст. 412 КПК України, для призначення нового судового розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно спричинив легкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , злочин ним вчинено при наступних обставинах.

04.10.2016 року обвинувачений ОСОБА_7 разом з своєю внучкою ОСОБА_12 та представником служби у справах дітей Надвірнянської РДА прийшов до квартири колишньої дружини ОСОБА_10 , що в АДРЕСА_2 , з метою складання акту передачі майна та особистих документів ОСОБА_12 .

Близько 13 год. 30 хв. в приміщенні даної квартири між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, схопив потерпілу обома руками за передпліччя, а також наніс їй удар по вказаній ділянці тіла рукою, внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканин правого передпліччя у вигляді синця та набряку, що згідно висновку судово-медичного експерта № 254 від 17.10.2016 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, вимоги апеляційної скарги прокурора задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції;

- захисник та обвинувачений не підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, просили її залишити без задоволення, просили доводи їх апеляційної скарги задовольнити в повному обсязі, провадження по справі закрити за відсутності події кримінального правопорушення;

- потерпіла та її представник просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вбачається, що вказане кримінальне провадження вже було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, та ухвалою апеляційного суду від 12.04.2017 року попередній вирок місцевого суду від 01.02.2017 року щодо ОСОБА_7 скасований колегією суддів з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції (а.п. 93-95 т. 1). Апеляційним судом було наголошено на тому, що під час судового розгляду судом першої інстанції: 1) залишено без оцінки доводи обвинуваченого про те, що конфлікт почала потерпіла і її родичі, що в нього також були тілесні ушкодження, які залишилися без дослідження; 2) без оцінки залишено й доводи обвинуваченого про те, що в поліції є матеріали за його повідомленням про злочин з боку потерпілої та її родичів щодо нанесення побоїв йому під час цієї події.

На думку колегії суддів, вказані вимоги суду апеляційної інстанції були дослідженні під час нового розгляду.

Суд першої інстанції належним чином обґрунтував свої висновки щодо неможливості розцінити дії обвинуваченого як необхідну оборону, при цьому, суддею враховано й факт наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , й наявність кримінального провадження щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , досудове слідства по якому триває на даний час (а.п. 195 т. 1).

Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим, щодо кваліфікації дій обвинуваченого.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , підтверджується наведеними у вироку доказами, що ґрунтуються на всебічному, повному і безпосередньому дослідженні всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, яким дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що останній, захищався від нападу чотирьох жінок, що неминуче призвело до взаємної бійки, тому, на їх думку, обвинувачений перебував у стані необхідної оборони, що виключає злочинність діяння, колегія суддів не може розцінювати як заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , вчинених у разі необхідної оборони, оскільки сукупність доказів, досліджених під час розгляду справи судом першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого щодо нападу на нього саме потерпілою ОСОБА_10 , що, в свою чергу, унеможливлює визнання його дій необхідною обороною по відношенню до вказаної особи.

Так, відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного і посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

В суді першої інстанції було допитано потерпілу ОСОБА_10 , яка наголошувала на тому, що між обвинуваченим та її сестрою ОСОБА_13 розпочалась суперечка, в ході якої останній почав бити її сестру, вона, в свою чергу, намагалась відтягнути сестру від обвинуваченого, проте, останній схопив її за руку і намагався нанести удар рукою в обличчя, між тим, вона підставили праву руку і удар прийшовся по передпліччю. Після цього обвинувачений схов її за руку і викрутив. Стверджує, що після цієї бійки на її руці з`явився набряк.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , у своїх пояснення наданих у судовому засіданні. підтвердили вказані пояснення потерпілої.

Свідок ОСОБА_16 , у судовому засіданні також наголосила на тому, що між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_17 виникла суперечка, яка переросла в тяганину, проте вона, налякавшись крику і шуму вибігла з квартири. Додала, що у подальшому, обвинувачений вибіг з квартири, пояснивши, що на нього напали потерпіла, її мати ОСОБА_14 і сестри потерпілої ОСОБА_13 і ОСОБА_15 , проте він вирвався і втік.

Відповідно до висновку експерта №254 від 17.10.2016 року, у ОСОБА_10 виявлено забій м`яких тканин правого передпліччя у вигляді синця та набряку, який отриманий від дії тупого твердого предмету, може відповідати терміну утворення вказаним підекспертним, і відноситься до легких тілесних ушкоджень (а.п. 16 т. 1).

Відповідно до висновку експерта №265 від 12.10.2016 року, у ОСОБА_7 мали місце подряпини обох рук та задньої поверхні шиї, які отримані від дії тупих твердих предметів з обмежуючою травмуючою поверхнею, можуть відповідати терміну утворення вказані під експертним і відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.п. 66).

Крім того, як вбачається, суд першої інстанції з метою встановлення правильності фактичних обставин, дослідив розпорядження Надвірнянської райдержадміністрації № 234 від 28.09.2016 року, яким ОСОБА_10 позбавили опікунства над внуками ОСОБА_18 і ОСОБА_19 та призначили їх опікуном ОСОБА_20 .

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції відносно того, що твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпіла сама наносила йому тілесні ушкодження, а він таким чином захищаючись наніс їй удари. не є слушними, виходячи з чоловічої статі обвинуваченого, його віку та статури, у порівнянні до жіночої статі потерпілої і її фізичної можливості.

З цих же міркувань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо критичного ставлення до пояснень ОСОБА_7 в частині того, що він оборонявся від протиправних дій самої потерпілої, яка разом з родичами наносила удари в область голови, шиї, в наслідок чого допускає, що він міг нанести декілька ударів потерпілій.

Колегія суддів погоджується з тим, що вказані вище пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 є способом його захисту, оскільки спростовуються поясненнями самої потерпілої, які є послідовними, узгоджуються між собою та знаходяться в об`єктивному зв`язку із матеріалами кримінального провадження, зокрема виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду фактично не заперечив того факту, що вказаний конфлікт з потерпілою мав місце, та він наносив їй тілесні ушкодження.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив зібрані докази в сукупності, дав їм належну правову оцінну та дійшов обґрунтованого висновку про умисне заподіяння обвинуваченим ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ним злочину, при цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Твердження обвинуваченого та його захисника в апеляційній скарзі про те, що у вироку суду не встановлено мотив та мету вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, не відповідають дійсності, оскільки судом першої інстанції чітко встановлено, що спричинення тілесних ушкоджень потерпілої відбулось після того, як між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, схопив потерпілу обома руками за передпліччя, а також наніс їй удар по вказаній ділянці тіла рукою, внаслідок чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження.

Посилання обвинуваченого та захисника на те, що потерпіла була незадоволена рішенням про її позбавлення опікунства над онуками, як підставу для нанесення саме потерпілою обвинуваченому тілесних ушкоджень, не є слушними, оскільки спростовуються наведеними вище поясненнями свідків про обставини спричинення саме обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій при викладених у вироку обставинах, та за умов критичної оцінки судом першої інстанції пояснень неповнолітніх свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , з наведенням відповідного обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не з`ясував, де під час конфлікту знаходився обвинувачений, та де по відношенню до нього знаходились свідки, потерпіла, а також інші особи, яки знаходились в квартирі, так само як і те, якою саме рукою обвинувачений наніс удар потерпілій, при яких обставинах обвинувачений також отримав легкі тілесні ушкодження, не є слушними, оскільки загальними засадами судочинства, відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 22 КПК України, є змагальність, тобто, суд зобов`язаний створити для сторін умови для вільного користування своїми правами та виконанні обов`язків сторонами.

З матеріалів провадження вбачається, що державне обвинувачення в суді першої інстанції підтримував прокурор ОСОБА_23 , відповідно, доведення перед судом змісту висунутого ОСОБА_7 обвинувачення покладено саме на представника державного обвинувачення.

Оскільки, виходячи з загальних засад судочинства, закріплених у статті 129 Конституції України, суд не має права брати на себе функцію обвинувачення та у будь який спосіб конкретизувати зміст висунутого органами досудового розслідування обвинувачення, вказаного у обвинувальному акті, то встановлення вказаних в апеляційній скарзі прокурором обставин, є прерогативою саме органів прокуратури.

Згідно ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 8 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Окрім цього, відповідно до норм КПК України кримінальне провадження розглядається в межах висунутого обвинувачення, що міститься в обвинувальному акті. Встановлення інших обставин кримінального правопорушення, за межами обвинувачення, порушує право на захист від конкретного обвинувачення.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Зокрема, в рішенні у справі "Ващенко проти України"Європейський суд вказав, що «"обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)»;

В рішенні у справі "Абрамян проти Росії" Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

Отже, встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення, та можуть призвести до погіршення становища особи, яка притягається до відповідальності, є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за обставин викладених у вироку суду, в межах обвинувачення, що міститься в обвинувальному акті та доведеного перед судом державним обвинувачем ОСОБА_23 , тому доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження, та спростовані змістом судового рішення, в якому викладені переконливі мотиви його прийняття.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника в частині того, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги висновки експертизи, згідно якого обвинуваченому було заподіяно 22 подряпини різної довжини, та не досліджено їх походження, як підстава для скасування судового рішення, не є слушними, оскільки суд встановив, що обвинувачений не діяв в стані необхідної борони по відношенню до потерпілої ОСОБА_10 . Крім того, суд встановив, що за фактом заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, порушено кримінальне провадження з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України, яке на даний час знаходиться на стадії досудового розслідування.

Враховуючи наведене вище, колегія судів не вбачає підстав для скасування вироку, а тому в задоволенні апеляційних скарг належить відмовити.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим, що тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4