Дата документу 17.01.2019 Справа № 336/3228/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/84/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/3228/16-кДоповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.121 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000747, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, освіта середня технічна, працюючого майстром дільниці на ПАТ «Запоріжабразив», зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Запобіжний захід у виді особистого забов`язання до набрання вироком законної сили ухвалено не змінювати.

Задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 1976 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом судового рішення, 24.02.2016 року, близько о 17 год. 45 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї біля вхідних дверей будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_7 , 1963 року народження, один удар ножем, який він тримав у правій руці, в область грудної клітки зліва, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_7 відповідно до висновку експерта № 917 від 14.03.2016 року Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради - проникаюче поранення грудної клітки зліва по попередній її поверхні з ушкодженням верхньої долі легені зі скупченням крові в плевральній порожнині, з виникненням підшкірної емфіземи в області лівої половини грудної клітки, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню в частині призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначене покарання засудженому ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 65 КК України, з причин того, що суд першої інстанції при постановленні вироку не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке є тяжким, обвинувачений у скоєному злочині не розкаявся, в ході судового розгляду намагався ввести суд в оману відносно фактичних обставин справи. Крім того, ОСОБА_8 кримінальне правопорушення вчинив в стані алкогольного сп`яніння, заходів до повного відшкодування шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_7 , не вжив.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

В апеляційній сказі обвинувачений вважає вирок незаконним та необґрунтованим, винесеним з неповнотою судового розгляду; невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону на підставі наступного: висновки суду щодо його вини викладені у вироку показаннями потерпілого, свідків з боку потерпілої сторони, які зацікавлені в позитивному для них результаті; деякі частини пояснень, допитаних судом осіб, у вироку не відображені та, відповідно, їм не надана оцінка; певні документи, долучені до матеріалів кримінального провадження, відображені лише частково, що призвело до надання судом першої інстанції доказам невірної оцінки; пояснення потерпілого ОСОБА_7 та його дружини - свідка ОСОБА_10 є суперечливими, вони вказують різний час його приходу до них з різницею аж у 45 хвилин; свідок ОСОБА_10 мати свідка ОСОБА_11 стверджувала, що о 16 год. вона була відсутньою дома, що протирічить показам її сина; суд у вироку не вказав в чому саме відрізняються покази свідка ОСОБА_12 та не спростував його покази в частині отримання ним тілесних ушкоджень; висновки суду про те, що він перший заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження, складені на припущеннях та косвених показах свідків з боку потерпілого, які не бачили механізму нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень; письмові докази, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, судом в судовому засіданні не оголошувались, про що свідчить звукозапис судового засідання; судом не досліджувався речовий доказ ніж. Крім того, він також звертався до райвідділу про притягнення до відповідальності осіб, які нанесли йому тілесні ушкодження, однак кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України було закрито у зв`язку з тим, що відсутній склад кримінального правопорушення. Також звертає увагу на те, що стан його здоров`я на теперішній час значно погіршився, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого, тому вважає, що є необхідність в дослідженні цих доказів в суді апеляційної інстанції. Звертає увагу суду, що заподіяння ним потерпілому тяжкого тілесного ушкодження є фатальною випадковістю, а не закономірністю і образом його життя; він ніколи раніше не притягувався до юридичної відповідальності, працює, має сім`ю, всебічно позитивно характеризується, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває; має стареньку матір, яка потребує сторонньої допомоги, яку здійснює виключно він один; він хворіє серцево-судинними захворюваннями; він кається, що скоїв злочин; неодноразово вибачався перед потерпілим; прийняв заходи для добровільного відшкодування збитків потерпілому, однак потерпілий умисно не отримував його платежі по пошті, оскільки не бажав, щоб він відшкодовував шкоду частинами; станом на 20.02.2017 року відшкодував потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 1976 грн., що підтверджується чеком. Вважає, що сума моральної шкоди, яку стягнув з нього суд, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, тому законним та справедливим буде зменшення стягнення з нього на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди з 50 000 грн. до 10 000 грн.

На підставі вищевикладеного, просить повторно дослідити усі докази у кримінальному провадженні, вирок суду першої інстанції змінити, а саме: змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення зі ст. 121 ч. 1 КК України на ст. 128 КК України та призначити покарання в межах санкції ст. 128 КК України у виді громадських робіт; зменшити стягнення з нього, ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди з 50 000 гривень до 10 000 гривень. В решті залишити вирок суду першої інстанції без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу, подану прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_13 , залишити без задоволення та задовольнити його апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, яка не підтримала жодної апеляційної скарги; потерпілого, який також заперечував проти задоволення апеляційних скарг та прохав залишити вирок районного суду без змін; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, подану обвинуваченим, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Однак, ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано не було.

Так, право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів» ві 19.04.1994 року, «Гарсія Руїс проти Іспанії» від 21.01.1999 року, «Кузнєцов та інші проти Росії» від 11.01.2007 року, «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 року, «Татішвілі проти Росії» від 22.02.2007 року, «Хаджіанастасіу проти Греції» від 1992 року, «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року).

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з обвинувального акта, обвинуваченому ОСОБА_8 органом досудового розслідування інкримінувалося скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 , тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

В свою чергу, в обґрунтування висновку про вину обвинуваченого ОСОБА_8 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні ОСОБА_7 , небезпечному для його життя в момент заподіяння, суд формально поклав докази, представлені стороною обвинувачення, лише перелічивши їх, однак аналіз та відповідну оцінку цим доказам не дав, не обґрунтував і не мотивував вирок в частині того, яким чином наведені докази, як кожний окремо, так і у своїй сукупності, вказують на вину ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого тілесного ушкодження. Крім іншого, суд взагалі не спростував доводи захисту та залишив їх без уваги на предмет перевищення ОСОБА_8 меж необхідної оборони.

При цьому, суд не усунув протиріччя між показами обвинуваченого і відомостями, які були зазначені судом як докази вини останнього, при тому, що останній вину у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 не визнавав і наполягав на тому, що наніс потерпілому тілесне ушкодження з необережності, оскільки намагався захистити себе.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що судом не надано, зокрема, детальної оцінки висновку експерта № 1543 від 25.04.2016 року щодо обставин отримання тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 .

Оскільки сторона захисту відмовилась від своїх вимог в частині дослідження усіх доказів у кримінальному провадження, тому при таких обставинах колегія суддів не в змозі досліджувати ці докази за власною ініціативою. В свою чергу, вирок суду першої інстанції містить суттєві суперечності, які не дають змоги апеляційному суду винести своє рішення.

Районний суд фактично позбавив сторону захисту можливості доведеності своїх доводів стосовно необережного вчинення тяжкого тілесного ушкодження.

Беручи до уваги виключно специфічні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що право на захист зазнало такого обмеження, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_8 був позбавлений можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пунктів 1 та 3(d) статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Колегія нагадує, що гарантії, наведені в пункті 3(d) статті 6 Конвенції, є особливим аспектом права на справедливе судове слухання справи, яке наведено в пункті 1 цього положення, яке слід брати до уваги для того, щоб зробити будь-яку оцінку неупередженості провадження. Суд має розглянути кримінальне провадження в цілому, із урахуванням прав захисту та всіх учасників кримінального провадження.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості щодо перегляду вироку суду через відмову сторони захисту від дослідження доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також у зв`язку з тим, що ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Враховуючи ту обставину, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги прокурора стосовно перегляду вироку в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, у разі визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підлягають перевірці в суді першої інстанції при новому судовому розгляді.

Отже, оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити й інші доводи, зазначені в апеляційних скаргах, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією і обґрунтуванням, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року відносно ОСОБА_8 скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4