Провадження №1-кп/127/1130/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.11.2018 р. за № 0004419, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівка Донецької області, громадянки України, освіта неповна середня, не працюючої, розлученої, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2018 р. біля 14.25 год. ОСОБА_4 зайшла до приміщення магазину «Elit Style», розташованого за адресою: вул. Пирогова, 97 в м. Вінниці. В цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, взяла жіночу сукню торгової марки «LilyLin», вартість якої згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 6249-6250/18-21 від 22.11.2018 р. становить 547,50 грн., яка висіла на плечиках поруч з примірочною, та біля 14.30 год. зайшла до примірочної. Знаходячись у примірочній, ОСОБА_4 , впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, одягнула на свій одяг зазначену сукню та поверх одягу кофту, щоб приховати свій неправомірний вчинок і вийшла з магазину.

В подальшому ОСОБА_5 залишила місце вчинення злочину, розпорядилась викраденим на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 547,50 грн.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та суду пояснила, що вчинила злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 6249-6250/18-21 від 22.11.2018 р., відповідно до якої ринкова вартість сукні торгової марки «LilyLin» станом на 05.11.2018 р. становить 547,50 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченої, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт таємного викрадення останньою сукні з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні надала чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй злочину.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_4 вчинила злочин середньої тяжкості, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, у вчиненому розкаялась, потерпіла згідно із її заявою претензій до обвинуваченої не має. Суд також враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, має на утриманні чотири малолітні дитини.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачена винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та дала чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення злочину, у вчиненому розкаялась, потерпіла згідно з поданою нею заявою претензій до обвинуваченої не має.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинувачену.

Прокурор у судових дебатах просила до набрання вироком законної сили застосований до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання залишити без змін. Разом з тим, здійснюючи розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК та досліджуючи ті питання, які винесені на розгляд суду, суд вважає, що питання щодо запобіжного заходу при ухваленні вироку вирішене бути не може. Зокрема, в супровідному листі про направлення обвинувального акту до суду зазначено, що до обвинуваченої застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 04.02.2019 р. Однак відповідного судового рішення про застосування до обвинуваченої зазначеного запобіжного заходу суду надано не було. Таким чином, прийняття рішення відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК щодо заходів забезпечення кримінального провадження, а в даному випадку запобіжного заходу не представляється за можливе.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді на сукню, яка була предметом злочину, накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2018 р., на сукню торгової марки «LilyLin» скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 715 (сімсот п`ятнадцять) грн. витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: