КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/692/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000041 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біла Церква Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участі: прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_7

захисника ОСОБА_14

обвинуваченого ОСОБА_6

представників цивільного відповідача

військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_15 , ОСОБА_16

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_13 на відшкодування майнової шкоди - 45 044,82 грн., моральної шкоди 250 000 грн.

У задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 до військової частини НОМЕР_1 відмовлено.

Судом також вирішені питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та близько 07 години 24 січня 2017 року прямуючи із постійного місця проживання в м. Біла Церква до місця несення військової служби - військової частини в АДРЕСА_2 , в порушення вимог п. 2.9 (а) ПДР керуючи власним технічно справним автомобілем марки «ГАЗ 31105», державний номерний знак НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння та рухаючись на «53 км» автодороги «Київ-Одеса», всупереч вимог п. 2.3 (б) ПДР не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та в порушення п.12.1 ПДР не урахував дорожню обстановку, а саме несприятливі погодні умови (місцями наявність ожеледиці), не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом та допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем марки «ЗАЗ 110307», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_18 .

В результаті грубого порушення ОСОБА_19 вимог п.п. 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1 ПДР сталася дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якої пасажир автомобіля «ЗАЗ 110307» ОСОБА_20 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер на місці події, водій ОСОБА_21 та пасажир ОСОБА_22 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень померли у Васильківській ЦРЛ.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження, висновки суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні злочину і правильність кваліфікації діяння за ч. 3 ст. 286 КК України, вважає необґрунтованим рішення суду в частині стягнення з нього моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_13 у визначеному судом розмірі, а тому просить вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2018 року в цій частині змінити та зменшити розмір такого стягнення до 80 000 грн.

За доводами апелянта судом при вирішенні питання про розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню, не були враховані обставини справи, дані про його особу та майновий стан.

Як зазначає апелянт, за час проходження військової служби статків він не накопив, під час перебування в АТО захворів на тяжку хворобу, в результаті аварії та каліцтва став непрацездатним та отримує мінімальну пенсію інваліда 2 групи, в провадженні визнані цивільними позивачами п`ять осіб, які мають право вимоги до нього щодо відшкодування моральної шкоди, а тому розмір стягнутої з нього моральної шкоди є надмірно великим.

В апеляційних скаргах представник потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оспорюючи вирок суду лише в частині рішення про відмову в задоволенні цивільних позовів потерпілих до військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалити нове рішення, яким стягнути з військової частини НОМЕР_1 завдану її працівником ОСОБА_6 під час виконання ним своїх службових обов`язків моральну шкоду на користь: ОСОБА_8 в сумі 483 200 грн.; ОСОБА_9 в сумі 966 400 грн., ОСОБА_10 в сумі 483 200 грн.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що під час вирішення цивільного позову потерпілих суд керувався положеннями ч.1. ч. 2 ст. 1187 та ч. 1 ст. 1195 ЦК України та взяв до уваги лише те, що на момент вчинення ОСОБА_6 злочину транспортний засіб "ГАЗ 31105", д.н. НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 перебував у його володінні, тобто він був особою, що володіла джерелом підвищеної небезпеки на відповідній правовій підставі, отже на нього покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Проте суд, як вважає апелянт, дійшов хибного висновку, що військова частина НОМЕР_1 , якій не належав транспортний засіб, не може відповідати за наслідки, що настали в результаті дій ОСОБА_6 , який до того ж, як безпідставно визнав суд, не виконував обов`язків по службі, тобто суд першої інстанції необґрунтовано не застосував положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідно до яких юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Зокрема, як зазначає апелянт, судом встановлено, що ОСОБА_6 до події ДТП прямував з місця проживання до місця несення служби, а відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, в тому числі на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби. Оскільки ОСОБА_6 вважається таким, що в момент вчинення злочину здійснював свої службові обов`язки, в порядку ч. 1 ст. 1172 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди саме з юридичної особи - військової частини НОМЕР_1 .

Іншими учасниками кримінального провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

У запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 представник цивільного відповідача - військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на те, що суд першої інстанції дослідив всі обставини, що мають значення для справи і в частині вирішення цивільного позову правильно застосував норми матеріального права, просить вирок суду першої інстанції в оскарженій частині залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги, доводи потерпілих та представника потерпілих, які підтримали подані представником потерпілих апеляційні скарги та заперечувати проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, заперечення прокурора та представника цивільного відповідача щодо доводів апеляційних скарг, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За визначеним обсягом доказів, що підлягали дослідженню, в суді першої інстанції за погодженням з усіма учасниками судового провадження у відповідності з ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснено наслідки щодо таких обставин, а саме позбавлення права оскаржити їх.

Оскільки застосування вказаного порядку учасниками судового розгляду не оспорюється, колегія суддів виходить виключно з встановлених судом першої інстанції обставин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 3 ст. 286 КК України, колегія суддів, зважаючи на вищевикладене, не переглядає.

Не оспорюються в апеляційних скаргах вид та розмір покарання, яке призначено судом першої інстанції обвинуваченому, а тому висновки суду і в цій частині колегією суддів не переглядаються на підставі ч. 1 ст. 404 КПК України.

Колегія суддів лише вважає за необхідне вказати, що покарання ОСОБА_6 , як основне, так і додаткове, призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, а висновки суду в цій частині є достатньо обґрунтованими.

Що стосується висновків суду першої інстанції за результатами вирішення поданих у кримінальному провадженні цивільних позовів, то колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в цій частині, оскільки таке рішення, всупереч доводів апеляційних скарг, є обґрунтованим.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Стаття 1187 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України особливим суб`єктом, відповідальним за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідно до яких юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу норм ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, в тому числі і моральну, завдану джерелом підвищеної небезпеки. І саме у цьому випадку таким суб`єктом є роботодавець - законний володілець джерела підвищеної небезпеки.

Як встановлено судом першої інстанції, що не оспорюється учасниками судового розгляду, ДТП відбулася 24 січня 2017 року близько 07 години ранку на 53 км автодороги "Київ-Одеса" за участі автомобіля марки «ГАЗ 31105», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , який в той час прямував із постійного місця проживання в м. Біла Церква до місця несення військової служби в АДРЕСА_2 , та автомобіля "ЗАЗ 110307", державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_21 .

Грубі порушення ОСОБА_19 вимог п.п. 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1 ПДР призвели до ДТП та загибелі трьох осіб, які знаходились в салоні автомобіля «ЗАЗ 110307».

Оскільки обвинувачений керував під час ДТП транспортним засобом «ГАЗ 31105», державний номерний знак НОМЕР_2 , який не перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_1 і належить саме йому на відповідній правовій підставі, що слідує із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , відповідальність за завдану ним, зокрема моральну шкоду, виходячи з вищенаведених правових норм та установлених судом обставин, не може нести військова частини НОМЕР_1 , якій не належав указаний транспортний засіб, отже суб`єктом відповідальності за завдану шкоду у цьому випадку є законний володілець джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_6 .

Та обставина, що ОСОБА_6 під час ДТП прямував до місця несення служби і відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається таким, що виконував обов`язки військової служби, не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди, із застосуванням положень ст. 1172 ЦК України, з військової частини, з якою він перебував у службових відносинах, оскільки джерело підвищеної небезпеки - транспортний засіб, яким керував ОСОБА_23 , не належить військовій частині НОМЕР_1 , не перебуває у неї на обліку.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди на користь потерпілих у кримінальному провадженні та задоволення цивільних позовів, пред`явлених до військової частини НОМЕР_1 , є правильними та достатньо вмотивованими, отже не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції в указаній частині та задоволення апеляційних скарг представника потерпілих - цивільних позивачів.

Як вже зазналося колегією суддів, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, чи близьких родичів.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`ю.

Вирішуючи цивільний позов щодо відшкодування моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) їх було заподіяно, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Втрата життя людини, яке відповідно до статті 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не може бути відшкодована у будь-якому еквіваленті через незворотність смерті, проте шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням, внаслідок якого настала смерть людини, може і повинна бути компенсована близьким родичам або членам сім`ї такої особи.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_13 , суд фактично врахував незворотність наслідків, що настали для потерпілої, - втрата чоловіка, в результаті чого остання зазнала і зазнає величезних душевних страждань, докладає зусиль для відновлення життєвих відносин. Враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_13 та стягнув на її користь з ОСОБА_6 250 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого щодо зменшення розміру стягнутої з нього моральної шкоди.

Істотних порушень кримінального процесуального закону та норм матеріального права, які були б підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги обвинуваченого та представника потерпілих- цивільних позивачів задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4