"20" грудня 2018 р. Справа № 363/5225/18
УХВАЛА
20 грудня 2018 року м. Вишгород
Клопотання надійшло до суду 19.12.2018р.
Перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у рамках якого було подано клопотання, та дослідивши докази по даних матеріалах, -
19 грудня 2018 року до Вишгородського районного суду Київської області звернувся слідчий СВ Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 із клопотанням про арешт майна.
Вивчивши клопотання із долученими до нього документами встановлено, 18.10.2018р. до ЧЧ Вишгородського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява щодо факту незаконного зайняття земельної ділянки та самовільного будівництва на березі обвідного каналу р. Дніпро в с. Осещина Вишгородського району Київської області.
Під час виїзду на місце події на місці був присутній громадянин ОСОБА_6 , який повідомив, що земельна ділянка перебуває в його власності та від надання правовстановлюючих документів на земельну ділянку та документів, що надають йому право на ведення будівельних робіт співробітникам поліції відмовився, пославшись на те, що всі необхідні дані наявні в електронних реєстрах.
На ділянці знаходиться зведений двоповерховий будинок , здійснюється будівництво споруди з бетонних блоків, а також заглибленої бетонної споруди імовірно басейну.
Інформація щодо об`єктів нерухомого майна, розташованих на зазначеній земельній ділянці в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.
Відповідно до ч. 3 ст. 35 Земельного кодексу України земельні ділянки з призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Однак відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами належать до земель водного фонду.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Земельного Кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 61 Земельного Кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;
З метою перевірки законності зведення будинків та споруд на території зазначеної земельної ділянки слідчим було скеровано запити до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції Київської області щодо наявності документів (декларацій) на зазначеній земельній ділянці, а також до міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ щодо перебування зазначеної земельної ділянки в межах прибережно-захисної смуги. Однак на момент подання даного клопотання відповідей не отримано.
З метою запобігання пошкодження, псування, знищення прибережно-захисної смуги обвідного каналу р. Дніпро, а також запобіганню нанесенню шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок здійснення будівництва будівель та споруд в межах прибережно-захисної смуги, а також з метою забезпечення спеціальної конфіскації виникла необхідність накладення арешту на зазначену земельну ділянку із забороною здійснення будівництва а також на об`єкти незавершеного будівництва, розташовані наданій земельній ділянці.
Суд, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 173 ч.2 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Частиною першою статті 197-1 КК України передбачена відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.
Частиною першою статті 367 КК України, передбачено покарання за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
При цьому, слідчим не обґрунтовано в чому саме полягає самовільне зайняття земельної ділянки, якщо вказані ним у клопотанні земельні ділянки перебувають у власності гр. ОСОБА_6 , крім того, останній здійснює будівництво на власній ділянці, що підтверджується повідомленням про початок будівництва.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого про арешт майна повинні бути зазначені підстава і мета накладення арешту відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Слідчий у своєму клопотанні звертає увагу на те, що арешт майна ОСОБА_6 здійснюється з метою збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Однак, відповідно до наданого клопотання, майно на яке слідчий просить накласти арешт, речовим доказом не визнано. Крім того, не доведено факту можливого вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, оскільки останній має у законному володінні земельні ділянки на яких здійснює будівництво на підставі дозвільних документів, що також було підтверджено під час судового розгляду слідчим ОСОБА_3 .
З огляду на викладене, в порушення вимог ст. 171 КПК України, у клопотанні не зазначено підстава та мета накладення арешту, не зазначено відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Правомірність набуття ОСОБА_6 права власності на земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи власника майна, до якого необхідно застосувати обмеження.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави задоволення клопотання слідчого.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 100, 131, 132, 170-172 КПК України, слідчий суддя,-
В задоволенні клопотання слідчого СВ Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення, у відповідності до вимог ст. 309 КПК України.
Слідчий суддя
Вишгородського районного суду
Київської області ОСОБА_1