ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/718/15-к Номер провадження 11-кп/814/19/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000154 від 20.04.2015 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яреськи Шишацького району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 ,

за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 04 серпня 2016 року

з участю
прокурора ОСОБА_10
представника потерпілої ОСОБА_11
захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини справи
Цим вироком ОСОБА_8 засуджений за ст.287 КК України на три роки обмеження волі без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на її користь 60000 (шістдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Згідно вироку суду, близько 18 год. 23 лютого 2014 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_8 достовірно знаючи, що ОСОБА_14 також перебуває у стані алкогольного сп`яніння внаслідок вживання алкоголю разом з іншими особами, не пересвідчившись у наявності у нього посвідчення водія, як документа, що посвідчує його право керування транспортним засобом відповідної категорії, діючи в порушення вимог п.п. «г», «ґ» п. 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, передав останньому керування автомобілем ВАЗ 21043 д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував у володінні та користуванні обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі довіреності.

При цьому, сам ОСОБА_8 , вже в якості пасажира, разом з іншими особами поїхав на вказаному автомобілі під керуванням ОСОБА_14 у напрямку с. Шишаки Полтавської області.

Близько 18.15 год. ОСОБА_14 , керуючи вказаним автомобілем, який був технічно справним, з увімкненим ближнім світлом фар, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та не маючи посвідчення водія і права керувати будь-яким транспортним засобом, рухаючись по сухому асфальтобетонному покриттю автодороги від Шишацької ГЕС до сел. Шишаки Полтавської області поза межами населеного пункту зі швидкістю близько 90 км/год., у темний час доби, проїжджаючи в районі електроопори №156, яка розташована обабіч вищевказаної дороги ліворуч по ходу руху, в порушення вимог п.п. «а» п.2.1, п.п. «а» п.2.9, п.12.3 Правил дорожнього руху України, після виявлення перешкоди у русі у вигляді пішохода, не вжив негайних засобів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , який знаходився у напівсидячому положенні на проїзній частині дороги.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_15 , спричинені множинні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть. Причиною смерті ОСОБА_15 стала тупа травма голови внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до виникнення перелому кісток склепіння та основи черепу та крововиливу у мозок.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Зі змісту апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 вбачається, що вона просить скасувати вирок суду оскільки не згодна з ним в частині призначеного обвинуваченому покарання та розміром стягнутої на її користь моральної шкоди.

Просить призначити ОСОБА_8 за ст.287 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої в повному обсязі заявлену моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 вину у вчиненому правопорушенні не визнав та не розкаявся.

Зі змісту аналогічних за змістом апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 вбачається, що вони незгодні з вироком суду, просять його скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину.

Наголошують та тому, що ОСОБА_8 не є спеціальним суб`єктом ст.287 КК України, яким може бути тільки особа, відповідальна за випуск в експлуатацію транспортних засобів та допуск до транспортного засобу водія. Натомість, на думку апелянтів , обвинувачений не мав права перевірити наявність у водія транспортного засобу Родінки водійського посвідчення, а також, фізично не міг перевірити ОСОБА_14 на стан сп`яніння. В день скоєння наїзду на потерпілого, ОСОБА_8 за ОСОБА_14 не спостерігав та не отримував інформацію про вживання останнім алкогольних напоїв.

Позиція інших учасників провадження
Представник потерпілої ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_7 з наведених в ній мотивів та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого та захисника ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_12 підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти апеляційної скарги потерпілої. Крім того, обвинувачений просив в разі незадоволення його апеляційних вимог - звільнити його від відбування призначеного судом покарання на підставі акту амністії, оскільки він має неповнолітню дитину.

Прокурор ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила залишити без змін вирок суду.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, він в повній мірі відповідає вище зазначеним вимогам.

Так, доводи апелянтів про те, що ОСОБА_8 не являється суб`єктом злочину, передбаченого ст.287 КК України є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.

Згідно диспозиції ст.287 КК України, кримінальна відповідальність за цією статтею настає за «Випуск в експлуатацію завідомо технічно несправних транспортних засобів, допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, або не має права на керування транспортним засобом, чи інше грубе порушення правил експлуатації транспорту, що убезпечують дорожній рух, вчинене особою, відповідальною за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, якщо це спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тяжке тілесне ушкодження або його смерть».

Піддавши системному аналізу положення ЗУ "Про дорожній рух", Правила дорожнього руху України та врахувавши роз`яснення, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", а також оцінивши сукупність досліджених доказів з точки зору їх достатності, допустимості, взаємо узгодженості та достатності до суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_8 являється суб`єктом інкримінованого йому злочину.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_8 як водій відповідає за технічний стан та експлуатацію свого транспортного засобу, допустив до керування цим транспортним засобом особу, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння та не пересвідчився в тому, чи має ця особа право на керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Зокрема, згідно п.2.3 Правил дорожнього руху України, відповідальність за технічний стан та експлуатацію транспортного засобу покладена на його водія.

За змістом п.2.9 цих же Правил, водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, а також особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним.

Так, судом встановлено, що згідно довіреності від 28.01.2012 року саме ОСОБА_8 уповноважений розпоряджатися належним ОСОБА_16 транспортним засобом ВАЗ 21043 ЗНГ д.н.з. НОМЕР_2 (т.1 а.с.233,234).

Як сам ОСОБА_8 , так і допитані судом свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 пояснили, що вони компанією з іншими особами, в тому числі з потерпілим ОСОБА_15 на річці Псьол біля Шишацької ГЕС 23.02.2014 року вживали алкогольні напої під час святкування ними «Дня захисника Вітчизни ». Після «святкування», близько 18.15 год. ОСОБА_14 керуючи автомобілем ОСОБА_8 , який теж перебував в цьому автомобілі, повіз компанію в напрямку смт. Шишаки. При цьому, ОСОБА_8 не з`ясовував чи має ОСОБА_14 право керування транспортними засобами. По дорозі, керований ОСОБА_14 транспортний засіб наїхав на пішохода ОСОБА_15 спричинивши йому тілесні ушкодження від яких настала смерть ОСОБА_15 .

Доводи ОСОБА_8 про те, що він не бачив чи вживав ОСОБА_14 алкоголь спростовуються наведеними у вироку суду показаннями самого ОСОБА_8 про те, що при закупівлі спиртного та продуктів харчування для відпочинку, ОСОБА_14 казав, що буде вживати пиво, яке придбав для себе самостійно й частину вжив на очах у ОСОБА_8 .

Допитаний під час апеляційного перегляду вироку ОСОБА_14 підтвердив, що після вживання алкоголю він дійсно керував транспортним засобом ОСОБА_8 зі згоди останнього. При цьому ОСОБА_8 не перевіряв наявність у ОСОБА_14 посвідчення водія.

Згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.03.2016 року, який набрав законної сили 09.08.2018 року ОСОБА_14 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135, ч.4 ст.358 КК України.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянтів зі сторони захисту, що ОСОБА_8 не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ст.287 КК України і що між його діями та наслідками у виді смерті потерпілого ОСОБА_15 відсутній причинно-наслідковий зв`язок.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині належним чином обґрунтовані, наведеними у вироку доказами, належність та допустимість яких ніким не ставиться під сумнів й, з огляду на зміст апеляційних скарг, не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

На підставі встановлених судом обставин справи та досліджених ним доказів, дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом за ст..287 КК України, як допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння та не має права на керування транспортним засобом, особою відповідальною за технічний стан та експлуатацію транспортного засобу, що в кінцевому випадку спричинило смерть потерпілого.

Зі змісту вироку вбачається, що при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ст.287 КК України суд в повній мірі дотримався вимог статей 50,65 КК України.

Зокрема, призначаючи покарання в межах санкції ст.287 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, не визнав своєї вини та не розкаявся у вчиненому. Обставин, що пом`якшують покарання винного судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання винного суд визнав вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. Також суд врахував тяжкість наслідків вчиненого злочину, а саме смерть потерпілого. Врахував суд і думку потерпілої, які наполягали на суворій мірі покарання.

Належним чином обґрунтувавши своє рішення, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів є покарання у виді обмеження волі в межах санкції ст.287 КК України. Колегія суддів погоджується з такими висновками та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої в частині необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання. При цьому колегія суддів приймає до уваги також ту обставину, що на підставі акту амністії обвинувачений взагалі підлягає звільненню від відбування призначеного покарання.

Так, 06.09.2017 року набрав чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році».

За змістом ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.

Зокрема, відповідно пункту «в» ст.1 «Про амністію у 2016 році» до таких відносяться особи не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Відповідно до статті 12 КК України, злочин передбачений ст.287 КК України не є тяжким або особливо тяжкими.

Зі змісту клопотання ОСОБА_8 про застосування амністії та додатків до нього вбачається, що ОСОБА_8 є батьком дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обмеження щодо застосування амністії до ОСОБА_8 , визначенні ст.9 закону України «Про амністію у 2016 році» - відсутні.

Оскільки вирок суду яким ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочину, який не є тяжким або особливо тяжким не набрав законної сили, а обвинувачений ОСОБА_8 не позбавлений батьківських прав та на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році» має дитину, якій не виповнилося 18 років клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі пункту «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» підлягає до задоволення.

Цивільний позов потерпілої вирішений судом із дотриманням вимог ст.129 КПК України за правилами цивільного судочинства.

Так, враховуючи положення статей 1167,1187,1190 ЦК України, конкретні обставини справи та те, що вироком суду в іншому кримінальному провадженні з безпосереднього винуватця загибелі ОСОБА_15 ОСОБА_14 на користь потерпілої ОСОБА_7 також стягнута моральна шкода (в розмірі 200000 грн.) суд, належним чином обґрунтувавши своє рішення, керуючись засадами справедливості, розумності та співрозмірності, виходячи з матеріального становища обвинуваченого частково задовольнив позовні вимоги потерпілої щодо розміру моральної шкоди та стягнув з обвинуваченого на її користь 60000 грн.

Дослідивши доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині, колегія суддів вважає таке судове рішення законним та справедливим, а доводи апелянта щодо необхідності збільшення суми відшкодування до 100000 грн. непереконливими.

Таким чином, переглянувши вирок суду в межах апеляційних скарг потерпілої, обвинуваченого та його захисника колегія суддів не знайшла підстав для їх задоволення.

Під час апеляційного перегляду вироку суду не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418, КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 04.08.2016 року щодо ОСОБА_8 без змін.

На підставі пункту «в» ст.1 ЗУ «Про амністію в 2016 році» звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 04.08.2016 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4