Справа № 523/6424/18
Провадження № 1-кп/523/418/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору
(повний текст)

21 січня 2019 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

представника потерпілого ТОВ «Декор Лайт» адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні №0006207, внесеному до ЄРДР 06.12.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
11.05.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , які ухвалою судді від тієї ж дати призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні.

З`ясувавши позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, заслухавши з цих же питань думку представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 , вислухавши обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 цього ж Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а згідно зі ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

Положення ст.291 зазначеного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, та у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.

З огляду на ст.ст.110, 283 вказаного Кодексу, всі рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Частини 1, 2 ст.9 наведеного Кодексу зобов`язують суд, слідчого суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Як слідує з вимог ст.ст.91, 92 означеного Кодексу, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За приписами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладені у розглядуваному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення е неконкретними, а саме не містять часу або періоду доби вчинення інкримінованих вказаному обвинуваченому діянь (лише зазначені дати) та в них відсутні конкретні відомості про спосіб заволодіння викраденим майном та про приміщення ТОВ «Декор Лайт», де зберігалося викрадене майно та звідки воно були викрадене, що у свою чергу свідчить про недотримання органом досудового розслідування вимог ст.ст.91-92, 291 КПК України.

Крім того, розглядуваний обвинувальний акт містить недостовірні відомості зі встановлення місця вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, адже зазначена в акті саме адреса Старокиївське шосе 19, згідно з довідковими даними інтерактивного сервісу «2ГІС» в місті Одесі не існує та в межах цього міста існує лише адреса Старокиївське шосе 19 кілометр, де до того ж відсутні об`єкти чи будинки, зареєстровані під №19, що у свою чергу викликає небезпідставні сумніви у дотриманні правил територіальної підсудності при направленні означеного обвинувального акту до суду та у подальшому, в силу ст.ст.32, 412 КПК України, може призвести до безумовного скасування остаточного судового рішення.

Разом із тим, зазначені вище обставини, суперечать принципам законності та верховенства права, не відповідають завданням кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та за ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Наряду з наведеним, як вбачається зі змісту викладеної у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_5 обвинувачення, зокрема вислів (з акту дослівно) «… своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України…», слідчим Суворовського ВП ОСОБА_6 та прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , останнім з яких затверджувався обвинувальний акт, допущений передчасний висновок про винність зазначеного обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, що у свою чергу уявляє порушення презумпції невинуватості.

Згідно зі 62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчинення кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покарання, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За практикою Європейського Суду з прав людини (далі - Суд), яка як зазначалось вище та згідно з ч.5 ст.9 КПК України, підлягає застосуванню під час кримінального провадження, Суд неодноразово повторював, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції. Цей принцип, поміж іншого, поширюється на заяви, що їх роблять державні посадові особи стосовно проваджень, щ тривають, у кримінальних справах, і які спонукають громадськість до висновків про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним.

Крім того, з`ясовуючи, чи становить заява державної посадової особи порушення п.2 ст.6 Конвенції, Суд не надає вирішального значення характерові чи результатам подальшого судового процесу. Наприклад, Суд визнав наявність порушення п.2 ст.6 Конвенції навіть у кримінальних справах, у яких національні суди закрили провадження у зв`язку із закінченням строку давності, заявника виправдали, а вирішувати питання вини взагалі не було потреби (див. рішення від 10.02.1995 року «Альне де Ребімон проти Франції», п.35).

Суд наголошує на тому, що п.2 ст.6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування у кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному ст.10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотриматись принципу презумпції невинуватості (п.п.81-83 рішення у справі «Шагін проти України» від 10.12.2009 року, набуло статусу остаточного 10.03.2010 року).

Аналогічних висновків дійшов Суд у справі «Грабчук проти України» при встановлені порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції слідчим органу досудового розслідування при складенні відповідних процесуальних документів (п.п.42-46 рішення від 21.09.2006 року, статусу остаточного набуло 21.12.2006 року).

Враховуючи положення ст.62 Конституції України, наведені приписи Суду конвенційної юрисдикції та норми ст.17 КПК України, аналіз викладеної у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, зокрема означений вище вислів щодо скоєння останнім злочину, по-перше спонукає громадськість до думки про його вину і, по-друге, визначає наперед оцінку фактів відповідним судом, що у своє чергу беззаперечно свідчить про порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що наведене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, зокрема у зв`язку з його неконкретністю, невідповідністю завданням і загальним засадам кримінального провадження, а викладена у означеному обвинувальному акті правова кваліфікація інкримінованого обвинуваченому злочину порушує принцип презумпції невинуватості, сукупність чого унеможливлює призначення такого акту до судового розгляду.

Викладені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 26.04.2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92 цього ж Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права, законності та презумпції невинуватості, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 17, 26, 91, 291, 314, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт й додатки до нього у кримінальному провадженні №0006207, внесеному до ЄРДР 06.12.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Суддя: ОСОБА_1