Справа № 307/2342/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
19.11.2018 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів:
ОСОБА_1 (головуючої)
участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
Вказаною ухвалою в задоволенні клопотання прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна відмовлено.
З вказаного клопотання слідує, що 08.08.2018, близь/зько 18.50 працівниками СБУ було виявлено факт незаконного забору піщано-гравійної суміші поряд з руслом річки Тересва, у с. Бедевля. В ході огляду місця події, біля русла річки Тересва, н7а відстані 30 м. було виявлено вантажний автомобіль марки «Краз 6510» н.з НОМЕР_1 , кузов якого був завантажений піщано-гравійною сумішшю. Вказаний транспортний засіб та екскаватор «Volvo EW 160» НОМЕР_2 були опечатані та постановою слідчого СВ Тячівського ВП ГУНП ОСОБА_7 від 09.08.2018 визнані речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
Слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні клопотання, обґрунтував висновок тим, що в клопотанні не доведено про необхідність накладення арешту на автомобіль, а також не вказано коли було вчинено кримінальне правопорушення, ким воно було вчинене та кому належить вилучене майно.
В апеляційній скарзі прокурор Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову про накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, не враховано, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні і відповідає критеріям ст. 98 КПК України, та існують достатні підстави вважати, що на таке майно, у відповідності до вимог ст. 170 КПК України, слід накласти арешт.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_5 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідно до ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном тощо.
Зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання та слідчий суддя, який його розглядав, не дотрималися, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що клопотання прокурора, не відповідає вказаним вище вимогам закону, оскільки у ньому не зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, не зазначено, кому належать тимчасом вилучені транспортні засоби, не наведено належних доказів того, що таке майно є предметом злочину, чи знаряддям його вчинення, яким чином вони можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не вказано про наявність ризиків передбачених абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України.
Таким чином, в клопотанні є загальні посилання на законодавство, яке передбачає підстави для накладення арешту на майно, однак без конкретного обґрунтування підстав, мети та інших обставин, наявність яких прямо передбачена законом для арешту майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, повертає його прокурору та встановлює строк 72 години для усунення його недоліків.
З наведених підстав оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч.1 ст. 409 КПК України, а клопотання про накладення арешту на майно - в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України - поверненню прокурору для усунення його недоліків.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422, 418 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: