Постанова
Іменем України

07 лютого 2019 року
м. Київ

судова справа № 235/7555/16-к
провадження № 51-8925км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000766, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2018 року,

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2018 року, засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

За цим вироком також засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 14 вересня 2016 року приблизно о 20:00 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу проникли в гараж, розташований на території домоволодіння на АДРЕСА_1 , після чого незаконно заволоділи автомобілем «Mitsubishi Pajero» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який належав ОСОБА_9 , чим завдали останньому матеріальної шкоди на загальну суму 146 780 грн.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення на підставі істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що суд першої та апеляційної інстанцій неналежним чином встановили особу потерпілого, оскільки власником автомобіля є ОСОБА_10 . Стверджує, що в матеріалах провадження відсутні документи, які підтверджують, що саме потерпілий ОСОБА_9 є власником або законним користувачем автомобіля «Mitsubishi Pajero», який є предметом злочину. Зазначає, що наявний у провадженні договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля є неналежним та недопустимим доказом. Також указує на те, що належний потерпілий до суду не викликався та у розгляді провадження участі не брав.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні. В основу вироку покладено виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
З урахуванням фактичних обставин провадження, встановлених судом, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України є правильною.
При цьому є неспроможними доводи захисника про те, що ОСОБА_9 не є потерпілим у даному кримінальному провадженні, оскільки не є власником або законним користувачем автомобіля «Mitsubishi Pajero», який є предметом злочину.
Так, відповідно до положень кримінального закону під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі.
Судом першої інстанції, було встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, тобто незаконно заволодів транспортним засобом ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб з проникненням у приміщення.
Відповідно до матеріалів провадження в ході судового слідства було встановлено, що ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 проникли на територію домоволодіння на АДРЕСА_1 , де зареєстрований ОСОБА_9 та шляхом вільного доступу відкрили двері гаражу, в якому стояв вищевказаний автомобіль, після чого викотили його на проїзну частину дороги, попередньо зламавши замок на воротах, тавідбуксирували зазначене авто за допомогою іншого автомобіля до гаражу в гаражному кооперативі «Лісний».
При цьому як вбачається з матеріалів провадження заяву до правоохоронних органів про викрадення автомобіля подав саме ОСОБА_9 в якого були ключі та технічний паспорт на нього.
Крім того, в матеріалах провадження міститься договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля укладеного між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_9 .
Доводи захисника про те, що вказаний договір купівлі-продажу є неналежним та недопустимим доказом, є неспроможними, оскільки вказаний договір отриманий в порядку, встановленим Кримінальним процесуальним кодексом України.
Сукупність об`єктивних обставин, установлених судом, дають підстави вважати, що ОСОБА_9 законно користувався вказаним автомобілем, а тому його було вірно визнано судом потерпілим від злочину.
Доводи захисника про те, що апеляційний суд не встановив дійсного власника автомобіля, є безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, захисник засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_11 порушував питання лише щодо необґрунтованості призначеного засудженому покарання.
Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням положень кримінального закону колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_9 є потерпілим у даному кримінальному провадженні.
Призначене ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав вважати призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, несправедливим унаслідок суворості, а також підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12