АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Черкаси, українку, громадянку України, маючу на утриманні дітей17.02.2008 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.125 КК України на 2 місяці арешту; ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченій ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь:

- Черкаської міської ради витрати понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_11 на суму 343,13 грн. та ОСОБА_9 на суму 6 176,34 грн.;

- ОСОБА_9 11 507,13 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, всього на загальну суму 61 507,13 грн.;

- держави витрати на залучення експерта на загальну суму 1 632,03 грн.

Крім того, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2018 порушено перед Службою у справах дітей Черкаської міської ради питання про необхідність влаштування малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або встановлення над ним опіки чи піклування.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 05.06.2017 близько 00 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , де в ході конфлікту, що виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла ОСОБА_11 один удар ножем в область живота з лівої сторони, внаслідок чого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_7 відразу затримали сусіди потерпілого та викликали працівників поліції. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді рани передньої поверхні живота зліва, яке не проникає в черевну порожнину та згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1050 від 29.06.2017 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, ОСОБА_7 29.06.2017 в невстановлений в ході досудового слідства час, знаходячись на кухні квартири за адресою АДРЕСА_3 , де в ході конфлікту, що виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_13 , 1929 року народження, під час якого вона вихватила із рук ОСОБА_13 викрутку, та, утримуючи викрутку за руків`я в правій руці, умисно нанесла ОСОБА_13 декілька ударів викруткою з траєкторією знизу-вверх в область живота та грудної клітки. Після чого з місця вчинення злочину зникла. Потерпілий був виявлений на місці події 29.06.2017 близько 01 год. 40 хв. та доставлений до КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинила ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді проникаючих поранень грудної клітки та живота, проникаючого поранення товстої та тонкої кишки, пневмотораксу, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 03-01/660/7 від 31.07.2017 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченої внаслідок м`якості та просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 місяців арешту, за ч. 1 ст. 121 КК України 6 років позбавлення волі, а за сукупністю злочинів, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити до відбування покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Апелянт, не заперечуючи доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованих діянь, посилаючись на вимоги ст. 50, 65 КК України та роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінальних покарань», зазначає, щодо судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання не в повній мірі враховано особу ОСОБА_7 , яка має негативну характеристику як місцевого жителя і раніше притягувалась до кримінальної відповідальності та характер її діянь.

Крім того, в ході перегляду вироку суду першої інстанції прокурор просить дослідити характеризуючі дані на обвинувачену ОСОБА_7 , зокрема довідку-характеристику по місцю проживання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої внаслідок надмірної суворості і просить призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів із звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Апелянт зазначає, що судом помилково при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання враховано судимість, яка погашена, оскільки остання не є судимою і ця обставина жодним чином не повинна бути врахована судом при вирішенні питань пов`язаних з призначенням покарання в бік його тяжкості з реальним позбавленням волі.

Крім того, вказує, що в якості обтяжуючої покарання ОСОБА_7 обставини судом визнано її перебування на момент вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння, однак, звертає увагу, що хоч наявність вказаної обставини і підтверджена самою обвинуваченою, матеріали кримінального провадження не містять документально підтверджених даних про це.

Акцентує увагу на тому, що факт визнання обвинуваченою винуватості у вчиненому, в тому числі за наявності обтяжуючої покарання обставини перебування в стані алкогольного сп`яніння об`єктивно і беззаперечно свідчить про усвідомлення останньою своєї вини та розкаяння у вчиненому.

Сторона захисту зазначає також про необхідність, окрім встановлених судом обставин, визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої визнання вини, активне сприяння розкриттю злочинів та наявність у останньої дітей, що цілком узгоджується з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінальних покарань».

Просить звернути увагу на те, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції прокурор у своїй промові в судових дебатах зазначав про можливість призначення ОСОБА_7 остаточного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, що об`єктивно і беззаперечно співпадає з позицією сторони захисту та самої обвинуваченої.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку внесеної апеляційної скарги та безпідставність апеляційних вимог прокурора; прокурора про задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та залишення без задоволення апеляційних вимог сторони захисту; потерпілого ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи, що підстави для пом`якшення вироку щодо обвинуваченої відсутні, оскільки саме після отримання тілесних ушкоджень від неї помер його батько; останнє слово обвинуваченої ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України; провівши, на виконання ч. 3 ст. 404 КПК України, повторне дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 ; вивчивши матеріали кримінального провадження; перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 до задоволення не підлягають.

За змістом ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за якими вона засуджена, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та ніким не оспорюється.

Процедура розгляду кримінального провадження, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються, судом першої інстанції дотримана.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та за ч. 1 ст. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Що стосується призначеного судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винуватої, яка має на утриманні малолітню дітину ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво Серія НОМЕР_1 ), схильна до вчинення кримінальних правопорушень, на що вказує вчинення двох епізодів злочинних діянь протягом незначного проміжку часу, обставини, що пом`якшують її покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, за наявності обставини, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій статей за кожен злочин окремо, а остаточне - за сукупністю злочинів, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Із такою формою відбування обвинуваченою покарання та обставинам, які слугували її визначенню, погоджується і колегія суддів, вважаючи, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що така форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства забезпечить виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових злочинів, і є виваженим заходом примусу. Підстав вважати таке покарання є несправедливим внаслідок суворості, колегія суддів не вбачає.

Посилання сторони захисту на можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з урахуванням визнання її вини та її усвідомлення, розкаяння, та активного сприяння розкриттю злочинів, були предметом перевірки судом першої інстанції, враховані при призначенні ОСОБА_7 покарання і, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та особи винуватої, не дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

При цьому, колегією суддів також враховується поведінка обвинуваченої ОСОБА_7 , яка одразу після вчинення кримінального правопорушення по відношенню до потерпілого ОСОБА_13 зникла, не вживала будь-яких заходів щодо відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 та позиція останнього в суді апеляційної інстанції про відсутність підстав для пом`якшення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, оскільки хоча смерть потерпілого ОСОБА_13 1929 року народження, і не знаходиться в причинному зв`язку зі злочинними діями обвинуваченої, однак значно вплину на стан його здоров`я.

Що стосується наявності у обвинуваченої ОСОБА_7 вже двох дітей синів ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , то колегія суддів вважає, що зазначене має істотне значення при вирішенні питання про вид та міру покарання, але в даному випадку, з урахуванням інших встановлених в провадженні обставин, не свідчить про можливість застосування щодо обвинуваченої положень ст. 75 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить також підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченій покарання, вважаючи його таким, що узгоджується з загальними засадами призначення покарання та його меті.

Крім того, звертає увагу на те, що посилання прокурора про наявність даних, що негативно характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 , не узгоджується з матеріалами кримінального провадження.

Не дає підстави для звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням і посилання сторони захисту на позицію прокурора в суді першої інстанції про можливість застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, оскільки покарання судом, в будь-якому випадку, призначається з урахуванням загальних засад призначення покарання та не обмежене позицією сторони обвинувачення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що чинним КПК України не передбачена норма, яка б пов`язувала позицію сторони обвинувачення в судах різних інстанцій.

Щодо сумнівів, викладених стороною захисту в апеляційній скарзі, в частині перебування обвинуваченої в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину по відношенню до потерпілого ОСОБА_11 , то вказана обставина випливає із пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, яке в повному обсязі визнано останньою в ході судового розгляду судом першої інстанції. При цьому, колегія суддів позбавлена можливості перевірити наявність вказаної обставини при перегляді судового рішення в апеляційному порядку, оскільки розгляд кримінального провадження відбувався в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, без з`ясування тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування чи зміни відсутні, а тому апеляційні вимоги сторони обвинувачення та захисту до задоволення не належать.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати.

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.121 КК України, - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України, а засудженою ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення її копії.

Головуючий :

Судді :