АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/1266/2018 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

19 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000935 за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (один) рік обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Згідно вимог ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо протягом одного року іспитового строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки.
Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні основні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави вартість проведеної по справі судової автотехнічної експертизи № 488ат від 20 березня 2017 року в розмірі 703 (сімсот три) гривні 68 копійок.
Цивільний позов заявлений потерпілим, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 17 483 (сімнадцять тисяч чотириста вісімдесят три) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування на правову допомогу грошові кошти в сумі 9 100 гривень 00 копійок.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_7 03.03.2017 приблизно о 10-00 год., керуючи технічно-справним автомобілем «Chevrolet Lacetti» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїжджав з прилеглої території, що розташована біля будівлі №20-б по вулиці Електриків в місті Києві, на проїжджу частини вулиці Електриків з метою виконання маневру повороту ліворуч в напрямку вулиці Набережно-Рибальської, в місці де виконання вказаного маневру заборонено.
Наблизившись до проїзної частини вулиці Електриків, ОСОБА_7 розпочав виконувати маневр повороту ліворуч, при цьому не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого допустив порушення Правил дорожнього руху України, а саме не виконав вимог:
- п.1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п.2.3 (б): для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразились в тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем «Chevrolet Lacetti» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед початком виїзду з прилеглої території на проїзну частину вулиці Електриків з подальшим виконанням маневру повороту ліворуч, в місці, де вказаний маневр виконувати заборонено, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
В результаті чого, на проїзній частині вулиці Електриків, що навпроти будівлі №20-Б, ОСОБА_7 керованим автомобілем скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , що переходив проїзну частину вулиці Електриків в напрямку будівлі №20-Б в м. Києві.
Місце дорожньо-транспортної пригоди - проїзна частина вулиці Електриків навпроти будівлі №20-Б, що в Подільському районі міста Києва.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи №431/Е від 24.03.2017, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: «закрита травма правої стопи у вигляді багатоуламкового перелому п`яткової кістки зі зміщенням кісткових уламків, гематоми по латеральній поверхні. Морфологічні властивості виявленого перелому - дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки так і відновлення функції правої стопи буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому, вказана закрита травма правої стопи за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу».
Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б) та 10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

На вирок суду заступником прокурора м. Києва ОСОБА_6 , подана апеляційна скарга, в якій прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 02.02.2018 стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п. 3, 4 ст. 76 КК України, у решті вирок залишити без змін.
За доводами прокурора судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання порушено вимоги ст.ст. 55, 65 КК України, що потягло за собою призначення покарання без застосування до нього обов`язкового, в даному випадку, додаткового покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, що відповідно до ст. ст. 409, 413,414 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшовши до помилкового висновку про відсутність підстав для не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не навів вагомих аргументів на користь цього, що суперечить вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Прокурор вказує на те, що в описовій частині вироку суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений не працює, а в мотивувальній, непослідовно стверджував, що ОСОБА_7 начебто працює та його робота безпосередньо пов`язана з використанням автомобіля, при цьому, суд не врахував, що використання автомобіля не є тотожнім керуванню ним. Крім цього, з посиланням на матеріали провадження не розкрито характер зв`язку виконуваної обвинуваченим роботи та необхідністю особисто керувати транспортними засобами.
Апелянт стверджує, що не призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції не врахував в достатній мірі грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР, ступінь тяжкості вчиненого злочину, внаслідок якого було травмовано потерпілого, що призвело до тривалого розладу здоров`я останнього, значним та чисельним ушкодженням, отриманим внаслідок зіткнення з транспортним засобом під керуванням обвинуваченого.
Також прокурор вказує на те, що конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, за нескладної дорожньої ситуації, свідчать про явну небезпеку, яку несе обвинувачений за кермом транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки) не тільки оточуючим, а і для самого себе.
На думку апелянта, суд першої інстанції не мав обґрунтованих підстав не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права, оскільки останній вчинив правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки, але належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до шкідливих наслідків, а тому подальше керування обвинуваченим транспортним засобом несе істотну суспільну небезпеку для оточуючих.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення потерпілого та представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на те, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого засобів до існування, та як наслідок, потерпілий, буде позбавлений можливості отримувати від обвинуваченого кошти у відшкодування шкоди, пояснення захисника та обвинуваченого, які також заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що дійсно обвинувачений працює, проте, неофіційно, а тому підтвердити факт працевлаштування не мають змоги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши характеризуючі дані щодо обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесне ушкодження, та юридична кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними у матеріалах провадження та наведеними у вироку доказами, в їх сукупності, та ніким з учасників судового розгляду не оспорюється, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України.
Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених собою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.
Як убачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, та обґрунтовано дійшов висновку про призначення основного покарання у виді обмеження волі в розмірі, що наближений до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 286 КК України.
Окрім того, враховуючи конкретні обставини провадження, дані про особу винного, його щире каяття та вибачення перед потерпілим, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку і про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, проте, за умови здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого уповноваженим органом з питань пробації.
Фактично вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання та можливість звільнення обвинуваченого від відбування такого покарання не оскаржується і прокурором в апеляційній скарзі, адже, за наслідками апеляційного розгляду прокурор просив призначити обвинуваченому ОСОБА_7 таке ж основне покарання та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне не призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, враховуючи наступне.
Відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є альтернативним.
Не призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання, суд у вироку навів належні доводи, зокрема, суд послався на те, що обвинувачений працює та його робота безпосередньо пов`язана з використанням автомобіля.
В апеляційній скарзі, прокурор послався на те, що приймаючи рішення про непризначення обвинуваченому додаткового покарання суд не був послідовним, адже, у вступній частині вироку вказав, що обвинувачений не працює, разом з тим, в мотивувальній частині вироку стверджував, що ОСОБА_7 начебто працює та його робота безпосередньо пов`язана з використанням автомобіля, при цьому, суд не врахував, що використання автомобіля не є тотожнім керуванню ним.
Проте, зазначена прокурором розбіжність була усунута в суді апеляційної інстанції, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що працює вже протягом 5 років водієм таксі, проте, без офіційного працевлаштування і іншого виду заробітку не має. Відтак, застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його засобів до існування.
Окрім того, як потерпілий так і його представник як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції просили не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_7 прав керування транспортними засобами, оскільки це буде покарання не тільки для обвинуваченого, а й для потерпілого, адже, призначення додаткового покарання позбавить обвинуваченого заробляти кошти, та відповідно, відшкодовувати потерпілому шкоду.
Більш того, колегія суддів враховує і конкретні обставини провадження, зокрема, те, що дії потерпілого ОСОБА_9 могли сприяти вчиненню обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення. А спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості внаслідок допущених порушень вимог ПДР ОСОБА_7 охоплюється об`єктивною стороною інкримінованого ОСОБА_13 кримінального правопорушення.
За таких обставин, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення у виді обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром, згідно зі ст. 65 КК України, відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім, та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових злочинів з його боку, без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом пробації.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а також свідчили б про необгрунтоване не призначення додаткового покарання прокурором в апеляційній скарзі не наведено.
Даних про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4