Справа № 738/717/15-к провадження № 11-кп/795/182/2018 Категорія - ч.2 ст.121 КК України Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2018 року місто Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за № 0000098 від 16 березня 2015 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 4 вересня 2015 року,

про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семенівка Менського району Чернігівської області,

який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

В поданій апеляційній скарзі, обвинувачений просив змінити вирок суду та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК України.

У змінах та доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений просив скасувати вирок місцевого суду та закрити справу на підстав статті 36 КК України.

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від

04 вересня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та засуджено за частиною 2 статті 121 КК України із застосуванням статті 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

До обвинуваченого ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків: не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, а саме з села Семенівка Менського району Чернігівської області, без дозволу суду, до набрання вироком законної сили.

Питання про речові докази вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 1 869,08 грн. матеріальної шкоди. В задоволенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 16 березня 2015 року по 19 березня 2015 року включно у строк відбування покарання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги та змінених і доповнених вимог апеляційної скарги, обвинувачений вказав, що при призначенні покарання судом не було враховано ряд обставин, які пом`якшують покарання і дають підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, зокрема: щире каяття; вчинення злочину під впливом реальної погрози зі сторони потерпілого; вчинення ним злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого; позитивної характеристики за місцем проживання; неодноразове вибаченням перед потерпілою ОСОБА_9 , добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій та тяжкі сімейні обставини.

Вважав, що суд неповністю дослідивши та неправильно оцінивши показання свідків допустив суперечності у висновках.

Зазначив, що при винесенні вироку суд не взяв до уваги та не дав правильної оцінки поведінці потерпілого, який був озброєний сокирою та погрожував, а тому його дії необхідно кваліфікувати в розумінні частини 5 статті 36 КК України, що виключає настання кримінальної відповідальності.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просив вирок місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення з підстав її необґрунтованості. Вважав, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а міра покарання, яка призначена обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає ступню тяжкості вчиненого ним злочину та його особі.

Вироком суду першої інстанції було встановлено, що 15 березня 2015 року близько 11-00 години ОСОБА_6 , перебуваючи вдома по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_10 , умисно наніс останньому один удар дерев`яною бітою по голові, чим спричинив йому тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 37 від 20 квітня 2015 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у себе вдома по АДРЕСА_2 .

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника, які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених в ній підстав, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого частково, вважаючи, що дії ОСОБА_6 слід перекваліфікувати на статтю 124 КК України та звільнити останнього від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію», дослідивши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково.

Статтею 370 КПК України, визначено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог 2 частини 1 статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно статті 368 КПК України, ухвалюючи вирок суд повинен вирішити в тому числі питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких ОСОБА_10 помер, підтверджуються сукупністю доказів, які були добуті у ході судового слідства в судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 визнав факт спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та стверджував, що його дії були необхідними для захисту свого життя, життя його дітей та знайомого ОСОБА_11 від протиправних дій ОСОБА_10 . Пояснив, що 15 березня 2015 року до нього на подвір`я з сокирою в руках зайшов потерпілий, закрив за собою хвіртку, лаявся, та погрожував всіх порубати. Він дуже перелякався, закрив собою дітей, які в цей час перебували на подвір`ї, при цьому намагався заспокоїти потерпілого. На припинення неправомірних дій ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , який в той час гостював у нього вдома, схопив за сокиру та намагався її вирвати з рук ОСОБА_10 і між ними почалася боротьба. ОСОБА_11 почав кричати про допомогу. Він перелякався та побіг і взяв дерев`яну біту. ОСОБА_11 стояв до нього спиною, у зв`язку з чим він не міг вдарити потерпілого по ногах або руці. З переляку він наніс один удар потерпілому по голові битою.

Із показань свідка ОСОБА_11 , наданих як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції вбачається, що приблизно 15 березня 2015 року він перебуваючи на подвір`ї ОСОБА_6 побачив ОСОБА_10 із сокирою в руках, який поводив себе неадекватно, висловлюючи погрози всіх порубати, при цьому від обвинуваченого він знаходився на відстані 4-5 метрів. Оскільки на подвір`ї гралися діти ОСОБА_6 , він підбіг до потерпілого й вхопився руками за сокиру, хотів її вирвати, і між ними почалася боротьба за сокиру. ОСОБА_6 при цьому був у нього за спиною, а тому він не бачив, що той робив, а через деякий час останній із-за його спини вдарив ОСОБА_10 битою по голові. Крім того, також пояснив, що ОСОБА_10 ударів сокирою нікому не наносив і не імітував їх нанесення, а перекидав сокиру з однієї руки на іншу й погрожував всіх порубати, не заперечував, при цьому, що можливо б вдвох з обвинуваченим вони змогли б відібрати у потерпілого сокиру.

Встановлені судом обставини, щодо підтвердження факту завдання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , крім показань свідків та самого обвинуваченого, також підтверджується протоколом огляду від 16.03.2015 та ілюстративними таблицями до нього, відповідно до якого, під час огляду господарства ОСОБА_6 було виявлено та вилучено дерев`яну біту, яка згідно пояснень ОСОБА_6 належить йому, і 15 березня 2015 року він з метою самозахисту наніс нею удар по голові ОСОБА_10 , коли той із сокирою прийшов до нього у господарство і вчинив напад (Том 2, а.к.п.65-68).

Відповідно до протоколу огляду від 16 березня 2015 року, в ході огляду господарства ОСОБА_10 , було виявлено у сінях будинку сокиру з плямами бурого кольору на топорищі, у одній з кімнат будинку на підлозі, на наволочці подушки виявлені плями бурого кольору (Том, а.к.п.69-73).

Згідно протоколу огляду трупа від 16.03.2015, на трупі ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця округлої форми діаметром до 1 см синьо-сірого кольору у зовнішньому куті лівого боку; на тім`яній ділянці зліва рана з нерівними осадженими краями довжиною до 4 см. Навколо рани речовина бурого кольору ззовні схожа на кров, яка стікає по голові, аналогічні плями бурого кольору маються на комірковій частині куртки. На тильній поверхні лівої кисті та в ділянці зовнішніх носових ходів мається рідина бурого кольору, а на кисті плями (Том 2, а.к.п.62-64).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №37 від 17.03.2015, причиною смерті ОСОБА_10 є внутрішньочерепна травма з переломом черепа, до смерті призвели: набряк головного мозку, епідуральний крововилив, внутрішньочерепна травма з переломом черепа (Том. 2, а.к.п.74).

Згідно висновку експерта №37 від 20.04.2015, смерть ОСОБА_10 настала внаслідок набряку головного мозку, що виник на фоні черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась забійними ранами (2), крововиливом в шкірно-м`язевий лоскут голови лівої тім`яної ділянки, переломом лівої тім`яної кістки, епідуральним крововиливом даної ділянки (Том. 2, а.к.п.81-85).

Відповідно до висновку судово-імунологічної експертизи №49 від 17.04.2015, в слідах на куртці, вилучених у ОСОБА_6 , знайдена кров людини, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_10 , даних за присутність крові підозрюваного ОСОБА_6 не отримано (Том. 2, а.к.п.109-112).

Згідно протоколів проведення слідчого експерименту від 19.03.2015 та 07.05.2015 з участю ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , останні розповіли про обставини події, яка відбулась 15.03.2015. Обставини встановленні слідчими експериментами узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , наданими під час судового розгляду, щодо часу, місця та способу вчинення злочину (Том. 2, а.к.п.128-132, 135-139).

Таким чином, вірно встановивши перебіг подій, обставин та механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_10 , орган досудового розслідування та суд першої інстанції помилково кваліфікували дії ОСОБА_6 за частиною 2 статті 121 КК України.

Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно додержуватись вимог частини 3 статті 27 Конституції України і статті 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у виді спричинення тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеними діянні та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони (стаття 124). Проте, на відміну від умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень, відповідальність за вчинення яких передбачена статтею 121 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 124 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно-небезпечного посягання.

Згідно частини 1 статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина 3 статті 36 КК України).

Обставини при яких ОСОБА_10 із сокирою опинився на подвір`ї обвинуваченого ОСОБА_6 , його агресивність, яка проявись у погрозах застосувати насильство, непередбачуваність розвитку подій в умовах коли між потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 відбувалась боротьба та одночасно перебування на подвір`ї малолітніх дітей ОСОБА_6 , давали обвинуваченому підстави вважати дії ОСОБА_10 загрозливими та небезпечними для життя і здоров`я свідка ОСОБА_11 з одного боку та його малолітніх дітей з іншого.

Враховуючи, що у даному розвитку подій у ОСОБА_6 мався привід захищати здоров`я своїх малолітніх дітей, свідка ОСОБА_11 та своє здоров`я від протиправного нападу зі стороні ОСОБА_10 , який зміг би спричинити останнім тяжкі пошкодження, такі його дії відповідають вимогам частини першої та другої статті 36 КК України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та прав інших осіб та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає шкоди для припинення цього посягання.

Водночас застосований засіб захисту (дерев`яна біта) та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких ОСОБА_10 помер, за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_6 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту охоронюваних законом прав та інтересів своїх та інших осіб від протиправних посягань ОСОБА_10 , тобто перевищив межі необхідної оборони.

За таких обставин дії ОСОБА_6 слід перекваліфікувати з частини 2 статті 121 КК України на статтю 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до статті 12 КК України злочин, передбачений статтею 124 КК України, відноситься до категорії злочину невеликої тяжкості.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 є активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданих збитків.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 апеляційним судом не встановлено.

Вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_6 відповідно до вимог статті 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, котрий раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, стан їх здоров`я, стан здоров`я самого обвинуваченого, його вік, матеріальний стан, відсутність постійної роботи, утримує сім`ю за рахунок ведення підсобного господарства, позитивні соціальні зв`язки, часткове відшкодування матір`ю обвинуваченого витрат на організацію та проведення поховання потерпілого, поведінку потерпілого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання та вважає, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді обмеження волі, в межах санкції, яка встановлена частиною статті інкримінованого злочину, що є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».

За змістом статті 85 КК України, на підставі закону про амністію, засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Згідно пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ, підлягають звільненню від відбування покарання особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким, вироки стосовно яких не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, щодо яких не позбавлені батьківських прав.

Відповідно до статті 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене статтею 124 КК України, є злочином невеликої тяжкості, оскільки максимальна санкція, передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років, тобто більш м`яке покарання ніж у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, як визначено статтею 12 КК України.

За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_6 має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_12 , 2006 року народження та ОСОБА_13 , 2010 року народження, батьківських прав не позбавлений (Том 2, а.к.п.145-146).

З огляду на наведене, до обвинуваченого ОСОБА_6 можливо застосувати положення пункту «в» статті 1 Закону України«Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ та звільнити його від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 4 вересня 2015 року, задовольнити частково.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 4 вересня 2015 року, щодо ОСОБА_6 , змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з частини 2 статті 121 КК України на статтю 124 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за статтею 124 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ, звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного йому покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4