АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/4714/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року,
за участю:

представника власника майна ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17.01.2018 року задоволено клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_9 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про поновлення строку апеляційного оскарження, просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити.

Обґрунтовуючи причини пропущення строку на апеляційне оскарження ухвали, представник вказує, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто без участі в судовому засіданні власника майна чи його представника, а копію оскаржуваної ухвали вони взагалі не отримували.

Мотивуючи апеляційні вимоги, представник власника майна посилається на те, що клопотання слідчого не містить будь-яких даних, які би вказували на наявність доказів щодо вчинення ОСОБА_6 будь-яких злочинних дій, а застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна ініційоване не уповноваженою на те особою.

Також, представник власника майна зазначає, що слідчий суддя незаконно розглянув клопотання слідчого про накладення арешту на майно у відсутність власниці квартири ОСОБА_6 , без її належного повідомлення та не врахував під час судового розгляду наслідки арешту майна для третіх осіб і не забезпечив своїм рішенням розумність та співмірність обмежена права власності завданням кримінального провадження.

В судове засідання у справі прокурор не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без повідомлення та участі ОСОБА_6 , а копію ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17.01.2018 року не було надіслано. Про існування оскаржуваної ухвали, як вбачається з доданої представником копії роздрукованої із Державного реєстру судових рішень, стало відомо 12.09.2018 року, того ж дня було подано апеляційну скаргу, тобто в межах передбаченого законом строку, у зв`язку з чим, він поновленню не підлягає.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, у провадженні Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0015029 від 05.11.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Орган досудового розслідування зазначає, що до Дніпровського УП звернувся ОСОБА_10 , із заявою про те що 05.11.2017 року невстановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , власником якої являється він з 2006 року.

У ході досудового розслідування допитано в якості потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 який повідомив, що з 2006 року, він являється власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., та право власності на неї набув внаслідок спадщини від своєї померлої матері ОСОБА_11 .

Вказана квартири загальною площею 45,1 кв.м. перебуває у власності ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно відповідних державних актів на право власності на нерухоме майно, та знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

В ході досудового розслідування зазначено, що наприкінці 2016 року (приблизно у листопаді) ОСОБА_10 , познайомився з раніше невідомими особами, які представилися як ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . ОСОБА_12 ініціативно звернувся до ОСОБА_10 , вказавши, що він є співробітником карного розшуку органів МВС, та йому відомо, що ОСОБА_10 проживаю сам і не маю власних дітей, та повідомив що він є багатодітним батьком (з його слів виховує 4 дітей), та в ході бесіди, він запропонував ОСОБА_10 оформити опіку над 5 річним сином ОСОБА_14 (можливо ОСОБА_15 ). Особа яка називалась ОСОБА_12 вказав, що такі дії дозволять отримати право на додаткові і значні виплати від держави та не зустрічати старість у самотності. ОСОБА_10 відповів, що подумаю над даною пропозицією і вони, обмінявшись номерами телефонів, розсталися.
Протягом 2016 року, ОСОБА_10 ще декілька разів зустрічався з ОСОБА_12 за його ініціативи.
Обговорення питань оформлення опіки над його малолітнім сином відбувалося ще декілька разів протягом січня - березня 2017 року. Ряд зустрічей з ОСОБА_12 , за його ініціативи, відбувалися у ОСОБА_10 вдома. Після чого ОСОБА_10 виявив відсутність запасного комплекту ключів від своєї квартири.
Приблизно у квітні 2017 року, ОСОБА_12 зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, що захворів та перебуває у лікарні швидкої допомоги (в районі станції метро Чернігівська), а йому необхідно терміново приїхати до нього на розмову, на що ОСОБА_10 погодився. Особа на ім`я ОСОБА_12 вказав, що ОСОБА_10 підвезе до нього його син ОСОБА_16 на власному автомобілі, який зателефонує, коли буде біля адреси.
Зустрівшись з ОСОБА_16 , ОСОБА_10 поїхав в лікарню до ОСОБА_12 , де останній вказав, що питання оформлення опіки слід прискорити. При цьому, ОСОБА_10 почув, як ОСОБА_12 в розмові з співробітниками реєстраційного відділення лікарні вказував своє прізвище як ОСОБА_17 чи ОСОБА_17 .
Приблизно через тиждень після вказаних подій, ОСОБА_12 приїхав до ОСОБА_10 та повідомив, що їм необхідно приїхати до нотаріуса для оформлення документів, на що ОСОБА_10 погодився. Приїхавши до нотаріуса (точний час та адресу я не пам`ятаю) виявилося, що у зв`язку із значними механічними пошкодженнями у моєму паспорті (в т.ч. в частині сімейного стану та прописки) він не може бути використаний для встановлення особи та підлягає заміні.
У подальшому, ОСОБА_12 , зайнявся питання заміни паспорта ОСОБА_10 та повідомив йому, час коли слід з`явитися до паспортного сервісу у м. Києві по вул. Миколи Лєбєдєва для переоформлення паспорта.
Приблизно у червні 2017 року (вже після оформлення паспорта) до ОСОБА_10 додому приїхав чоловік, який був відомий як син ОСОБА_18 , та повідомив що для оформлення усиновлення ОСОБА_10 необхідно поїхати з ним до нотаріуса, який знаходився у АДРЕСА_3 . По дорозі до нотаріуса, ОСОБА_16 запропонував ОСОБА_10 випити пива, яке приніс у відкритій пляшці. Випивши принесений ОСОБА_16 напій ОСОБА_10 почав себе вкрай погано почувати та погано усвідомлював, що відбувалося, та ОСОБА_10 вважає, що до пива були додані невідомі йому сильнодіючі речовини для пригнічення психіки.
Після приїзду до вказаної адреси, ОСОБА_10 виявив, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх син у нотаріуса відсутні, у зв`язку з чим, він запитав про можливість оформлення будь-яких документів по опіці над дитиною за їх відсутності. У відповідь на питання ОСОБА_10 , ОСОБА_16 передзвонив ОСОБА_13 та дав ОСОБА_10 телефон. У телефонній розмові, ОСОБА_13 повідомила ОСОБА_10 , що їх малолітній син ОСОБА_14 захворів та попросили підписати документи по опіці з свого боку, а ОСОБА_12 та вона підпишуть їх пізніше та передадуть ОСОБА_10 , про що попередньо досягнута домовленість з нотаріусом.
У нотаріуса ОСОБА_10 підписав документи, які вважав як, необхідні для всиновлення дитини. Через відсутність у ОСОБА_10 окулярів, він не міг їх прочитати, однак нотаріус, який їх засвідчував в цілому підтвердив, що документи необхідні для всиновлення, не пояснивши ОСОБА_10 їх зміст, права та обов`язки. Жодних фінансових коштів від ОСОБА_16 чи інших осіб до, під час та після нотаріального оформлення паперів ОСОБА_10 не надавав та не отримував тому не міг сприймати цю подію як інший правочин, окрім усиновлення. Виходячи від нотаріуса, їх зустріла молода дівчина віком приблизно 25 років, яка почала розмовляти з ОСОБА_16 (та яку ОСОБА_10 пізніше побачив у своєму помешканні під час його пограбування та дізнався, що це ОСОБА_19 ). Після цього, вказані особи зникли.
В кінці вересня - початку жовтня 2017 року, повернувшись додому, ОСОБА_10 виявив у квартирі ОСОБА_16 та інших осіб (в т.ч. жінку на ім`я ОСОБА_20 ), які виносили належні йому речі та меблі. На що ОСОБА_10 негайно викликав поліцію. Після цього зазначені особи вказали ОСОБА_10 , що він тут уже не хазяїн. Після надання пояснення співробітникам поліції, в помешканні ОСОБА_10 виявив відсутність усіх своїх речей, включаючи усіх документів, побутову техніку та меблі.
Крім цього, ОСОБА_10 виявив зникнення усіх документів, які підтверджують мою особу (паспорт громадянина України, довідки про присвоєння мені коду платника податків), а також права власності на квартиру (свідоцтво про спадщину та інші).
05.11.2017 року, ОСОБА_16 , прізвище якого виявилося ОСОБА_21 , намагався проникнути у помешкання ОСОБА_10 , а саме в квартиру АДРЕСА_1 , та повідомив про те, що ОСОБА_10 більше не є власником своєї квартири, а також про свої наміри його виселити, про що повідомлено співробітників поліції.
Валентин - Матич надав документи, згідно яких належна ОСОБА_10 квартира переоформлена на ОСОБА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 03.12.2013 року Солом`янським РВ ГУДМС України в м. Києві.
16.01.2018 року слідчий Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_9 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна.
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2018 року клопотання було задоволено.
Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0015029, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, оскільки в даному кримінальному провадженні майно відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Слідчий суддя, встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, крім того арештована квартира за адресою: АДРЕСА_2 визнана речовим доказом згідно постанови слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 .
Вказане свідчить, всупереч доводам апелянта, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_6 , оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його відчуження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи представника ОСОБА_7 про відсутність в кримінальному провадженні повідомлення йому про підозру ОСОБА_6 , не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_9 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3