ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 274/2766/16-к
Провадження № 1-кп/0274/275/16
17.09.2018 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червона Нива Богодухівського району Харківської області, громадянина України, розлученого, з середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України несудимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в :
11.02.2015 року солдат ОСОБА_4 призваний під час мобілізації, на особливий період Богодухівським РВК Харківської області на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року та відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) № 56 від 10.03.2015 року солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу указаної військової частини, призначено на посаду механіка та поставлено на всі види забезпечення.
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
У відповідності до вимог ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-ХІV, та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551 -XIV, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Однак, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби у Збройних Силах України, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях та тимчасово ухилитися від військової служби за наступних обставин:
Так, наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 05.02.2016 року № 29 солдату ОСОБА_4 надано відпустку на 15 діб, з якої останній мав повернутися до військової частини 20 лютого 2016 року, однак солдат ОСОБА_4 реалізуючи задумане, в порушення ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу відповідних командирів та поважних причин, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу, прибути до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та маючи реальну можливість для цього, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, та 20.02.2016 року не з`явився вчасно на службу за місцем постійної дислокації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану та проводив час на власний розсуд до 10.03.2016 року. За час відсутності в частині обов`язки військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчасне неприбуття до військової частини та його причини, не повідомив та проводив час на власний розсуд.
10.03.2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
14.04.2016 року наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 41-РС солдат ОСОБА_4 звільнений в запас.
Кримінальна відповідальність за вчинення злочину, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнається винним, передбачена ч. 4 ст. 407 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчиненні злочину визнав повністю та показав, що все було так як зазначено в обвинувальному акті. У вчиненому розкаюється. Просить застосувати щодо нього положення Закону України „Про амністію у 2016 році, у зв"язку із тим, що він брав участь в антитерористичній операції та є учасником бойових дій.
Зважаючи на повне визнання винуватості самим обвинуваченим, за клопотанням прокурора, погодженого з усіма іншими учасниками судового процесу, суд, керуючись положеннями ч. 3 ст. 349 КК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Оцінюючи докази в їх сукупності, суд знаходить вину обвинуваченого ОСОБА_4 в незявленні військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, доведеною та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 407 КК України.
Обираючи вид і міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що помякшують та обтяжують покарання.
Суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 12 КК України є тяжким злочином.
ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності притягується не вперше, проте відповідно до ст. 89 КК України вважається несудимим, за час проходження служби зарекомендував себе з посередньої сторони, розлучений, має статус учасника бойових дій, після звільнення в запас не працює.
Обставинами, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, помякшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 суд не встановив.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі.
Водночас, суд в вважає обґрунтованим і клопотання обвинуваченого про застосування до нього амністії, яке не заперечується прокурором.
Так, згідно з ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Статтями 2 і 13 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22.12.2016 року передбачена можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим ст.ст. 408 ч. 2, ч. 3, ч. 4, ст. 410, ст. 411 ч. 2, ч. 3, ч. 4 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в анатитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році".
ОСОБА_4 визнається винним у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого до набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році", тобто до 07.09.2017 року. Застережень щодо застосування амністії, передбачених ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", не вбачається. На день набрання Законом чинності законом обвинувачений має статус учасника бойових дій, про що свідчить посвідчення видане на його ім`я серії НОМЕР_2 від 23.12.2015 року та приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції (АТО) на території Луганської та Донецької областей (згідно запису у військовому квитку на сторінці № 26), тому підлягає звільненню від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі.
Будь-яких документів, які б свідчили про накладення арешту на майно обвинуваченого або інших осіб в рамках кримінального провадження до суду не подано.
Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд не вбачає.
Керуючись ст. ст. 369- 371, 373, 374 КПК України, суд -
Визнати винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 2 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.
Вирок суду може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1