Ухвала
Іменем України
21 травня 2018 року

м. Київ
справа № 214/6653/13

провадження № 51-6276 ска 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року,
встановив:
Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 січня 2017 року визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 січня 2017 року без зімни.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про перевірку постанови апеляційного суду в касаційному порядку. Крім того, ОСОБА_4 подав заяву, в якій просить поновити строк касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію постанови апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний розгляд справи у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
У Кодексі України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (частина друга, десята статті 294).
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлені у статті 294 цього Кодексу, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
Враховуючи вищевикладене, постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню у касаційному порядку.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3