Справа № 314/3198/18
Провадження № 1-в/314/1057/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.09.2018 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за клопотанням засудженого Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: селище Новгородське міста Дзержинська Донецької області, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, який зареєстрований та до засудження мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого.

По даній справі засуджений: вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 25.05.2016 року за ч. 1 ст. 121, ст. 69 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 23.01.2016 року по 25.05.2016 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 26.10.2016 року вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 25.05.2016 року скасовано в частині призначеного покарання та призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 25.05.2016 року по 26.10.2016 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2018 року невідбуту частину покарання у вигляді 2 років 2 місяців замінено на обмеження волі.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 02.05.2018 року, на підставі ст. 72 КК України, зараховано в строк покарання строк знаходження під вартою з дня винесення ухвали до прибуття у виправний центр із розрахунку 1 день позбавлення волі відповідає 2 дням обмеження волі.

Початок строку: 23.01.2016 року, кінець строку: 20.02.2020 року,

про умовно-дострокове звільнення,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,
представника колонії ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» ОСОБА_3 надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні на клопотанні наполягав, просив його задовольнити та звільнити від відбування покарання умовно достроково на підставі ст. 81 КК України на строк який залишився, так як віну скоєному злочині розкаюється, зробив для себе належні висновки, запевнив про недопущення ним порушень закону в майбутньому.
Представник адміністрації установи виконання покарань ОСОБА_5 , покладався на думку суду.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані йому матеріали, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2018 року засудженому ОСОБА_3 невідбуту частину покарання у вигляді 2 років 2 місяців замінено на обмеження волі.

Так, згідно ч. 8 ст. 154 КВК України особи, звільнені від відбування покарання з випробуванням або в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, якщо вони були направлені у місця обмеження волі або позбавлення волі у випадках, передбачених законом, можуть бути знову представлені до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким не раніше як через один рік з дня винесення ухвали про направлення у місця позбавлення волі.
Законодавство України передбачає прогресивну систему виконання відбування покарання. Засуджений переходить на кожен етап цієї системи залежно від ступеня свого виправлення. Якщо засуджений «став на шлях виправлення», невідбута ним частина покарання може бути замінена більш м`яким його видом. Наступний ступінь характеризується виправленням засудженого, яке він має довести сумлінною поведінкою та ставленням до праці. До таких осіб застосовується умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Дотримання поступовості (послідовності) зміни етапів виконання відбування покарання мотивує засудженого до остаточного виправлення.

Аналіз ч. 8 ст. 154 КВК України свідчить про те, що передбачений у ній обмежувальний строк в один рік для повторного представлення засудженого до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є порушенням підпорядкованості нормативно-правових актів. Такий умовивід вбачається з наступного.

Основним законом, який регламентує питання кримінальної відповідальності, є КК України, і лише в ньому можуть передбачатися умови застосування кримінально-правових заходів, у тому числі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. У чинному КК України не закріплено обмеження можливості застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, якщо особа довела своє виправлення чи відповідно стала на шлях виправлення. У свою чергу, КВК України належить до похідних нормативно-правових актів у цих питаннях, тому пріоритет має надаватися положенням КК України.

Водночас згідно з ч. 5 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінено більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 КК України.

Крім того, використавши у ч. 8 ст. 154 КВК України слово «знову», законодавець не врахував його синонімів «ще раз, ще, удруге; повторно». Таким чином, відповідно до ч. 7 ст. 154 КВК України застосовувати зазначену заохочувальну норму повторно можна за умови, коли під час відбування покарання у виді позбавлення волі засудженому суд міг відмовити в умовно-достроковому звільненні, а обмеження в один рік можуть стосуватися лише повторності застосування умовно-дострокового звільнення. Щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, яким пом`якшено вид покарання з позбавлення на обмеження волі, то у ст. 82 КК України немає обмежень повторного застосування цієї пільги засудженим. Заборона повторного розгляду питання на один рік, передбачена у ч. 8 ст. 154 КВК України, грубо порушує права в`язнів.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 КК України.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо засудженого, покарання якому було пом`якшено за рішенням суду, фактично відбута частина покарання повинна обраховуватись виходячи з покарання, встановленого рішенням суду.

У ст. 65 КК України закріплено загальні засади призначення покарання, де ключовим є обрання судом покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Тобто при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким суд не призначає покарання, а лише його замінює.

Отже, на думку суду, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі, як вид пом`якшення покарання можна застосовувати після фактичного відбуття засудженим строку покарання згідно з вироком суду за вчинений злочин.

Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що ч. 8 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України не повною мірою відповідає принципу гуманізму, положенням Кримінального кодексу України та доктринальним правилам застосування інститутів умовно-дострокового звільнення від відбування покарання й заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Так, з наданихвідомостей про особу встановлено, що засуджений ОСОБА_3 20.04.2018 року прибув до Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» як особа, яка твердо стала на шлях виправлення. Станом на 20.06.2018 року відбув 2/3 частини з призначеного строку покарання. За період відбування покарання характеризується позитивно. Працевикористовується електриком установи, до праці ставиться сумлінно, виробничу дисципліну не порушує, зауважень з боку виробничого персоналу відносно свого ставлення до праці не має, правила внутрішнього розпорядку не порушував, стягнень не має, за сумлінну працю та зразкову поведінку має чотири заохочення, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок установи, у відношенні з іншими засудженими не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості, у відношенні до представників адміністрації грубощів не проявляє, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи, до виконання робіт із благоустрою установи ставиться позитивно, приймає участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджений «Підготовка до звільнення», підвищує свій загальноосвітній рівень, відвідує бібліотеку.

Оцінивши всі докази, враховуючи вимоги Європейської конвенції з прав людини, вимоги КК України, КВК України, Постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2001р № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», суд дійшов до висновку, що засуджений ОСОБА_3 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, відбув частину покарання за вироком суду, що відповідно до ст. 81 КК України, дає йому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 81 КК України, ч. 1 ст. 537,ст. ст. 539, 395 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Клопотання засудженого Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умовно достроково від подальшого відбування покарання, призначеного йому за вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 25.05.2016 року, з урахуванням вироку Апеляційного суду Донецької області від 26.10.2016 року, ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2018 року та ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 02.05.2018 року, на невідбутий строк, що складає 1 рік 5 місяців 8 днів.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1

12.09.2018