АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1074/18 Справа № 205/2646/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши 26 липня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000727 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_10 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 23 січня 2007 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська за ст.186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки;
- 21 травня 2009 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська за ст.185 ч.2 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;
- 24 січня 2012 року Самарським районним судом м.Дніпропетровська за ст.390 ч.1 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільненого 24 травня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Дніпропетровська, громадянки України, проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винними за ч. 2 ст. 187 КК України, тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років та шість місяців.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувано ОСОБА_7 в строк покарання термін попереднього ув`язнення, а саме: з 13 березня 2017 року до 02 лютого 2018 року, включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
ОСОБА_8 визнано винною за ч. 2 ст. 187 КК України, тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на сім років та шість місяців.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк покарання термін попереднього ув`язнення, а саме: з 13 березня 2017 року до 02 лютого 2018 року, включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
У відповідності до закону вирішено питання речових доказів.
Цим вироком, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 12 березня 2017 року, близько 17 години 30 хвилин, перебуваючи у буд. АДРЕСА_2 , побачили потерпілу ОСОБА_11 , яка зайшла до вищевказаного домоволодіння. Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел обвинувачений ОСОБА_7 підбіг до потерпілої ОСОБА_11 , напав на неї та став наносити їй своїми руками хаотичні удари в область голови, від яких потерпіла втратила рівновагу та впала на підлогу. В цей час обвинувачена ОСОБА_8 , діючи узгоджено в групі з ОСОБА_7 , відповідно до відведеної їй ролі, знаходячись біля потерпілої, стала обшукувати кишені її одягу та поліетиленовий пакет, який потерпіла утримувала у лівій руці та в якому знаходились грошові кошти в сумі 1858 грн., після чого напала на потерпілу, стала наносити їй ногами хаотичні удари по тулубу, в результаті чого потерпіла відпустила поліетиленовий пакет з грошима в сумі 1858 грн. Подавивши таким чином волю потерпілої ОСОБА_11 обвинувачені заволоділи її майном, а саме: грошовими коштами в сумі 1858 грн., після чого потерпіла вибігла на вулицю за допомогою, а обвинувачені залишились у домоволодінні. Крім того, під час вчинення розбійного нападу, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спричинили потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В апеляціях:
- обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кожен окремо аналогічно просять змінити вирок суду першої інстанції, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення та застосувати до них ч. 2 ст. 125 та ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі також зазначила, що вирок просить скасувати.

В обґрунтування вказали, що єдиним доказом того, що був вчинено нібито розбійний напад це слова самої потерпілої про побиття її руками і ногами по всьому тілу, що спростовуються висновком судово-медичної експертизи. Судом не досліджено суперечності в показаннях потерпілої та свідка ОСОБА_12 . Не дано оцінку поясненням обвинуваченого ОСОБА_7 , який стверджує, що ногами потерпілу не бив, телефон не викрадав, оскільки його було знайдено під диваном під час обшуку.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що суд повинен був визнати протокол огляду недопустимим доказом, але не надав йому належної оцінки та обґрунтував ним оскаржуваний вирок. Також зазначив, що його та дружину було фактично затримано 12.03.2017 року, однак неправдиво зазначено дату 13.03.2018 року, вказана слідча дія було проведена без понятих. Внаслідок незаконно проведеної слідчої дії потрібно визнавати і докази недопустимими, що судом також зроблено не було. Протокол слідчої дії, а саме слідчого експерименту від 27.04.2017 року відсутній в реєстрі досудового розслідування і не був відкритий обвинуваченому. Щодо апеляційної скарги прокурора вказав, що вона не відповідає нормам чинного законодавства. Твердження його скарги не ґрунтуються на законі, вони порушують презумпцію невинуватості.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить змінити вирок та змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжке, а саме: ч. 2 ст. 125 та ч. 2 ст. 185 КК України.

В обґрунтування також вказав, що висновку суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки викладені у вироку свідчення потерпілої ОСОБА_11 не відповідають тим показанням, які давала потерпіла під час допиту в суді. В той же час, судом не взято до уваги уточнюючі показання потерпілої, не вніс їх в мотивувальну частину і не дав доказову оцінку. З приводу кваліфікації застосування обвинуваченими застосування насильства до потерпілої як розбійного нападу судом не підтверджений та не досліджений доказами. Крім того, судом викладено у вироку лише частину показань свідка ОСОБА_13 , що має істотне значення для прийняття законного рішення. Фактично в ході судового розгляду не було здобуто доказів, що підтверджують факт здійснення обвинуваченими розбійного нападу на потерпілу, а тому в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину передбачений ч. 2 ст. 187 КК України.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 просить вирок скасувати і призначити новий розгляду у суді першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначив, що докази, які було досліджені під час судового розгляду і на яких ґрунтуються висновки суду є недоведеними, а тому не свідчать про вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення. Показання свідка ОСОБА_12 є похідними, однак все одно взяті до уваги судом першої інстанції. Було порушення права обвинуваченої на захист органом досудового слідства, яке проявилося у незаконному триманні обвинуваченої на протязі 24 год в приміщенні поліції.

Прокурор не оспорюючи правильності кваліфікації, обставин справи та доведеності вини обвинувачених, просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити:

- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання термін попереднього ув`язнення, а саме: з 12 березня 2017 року до 20.06.2017 року, включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, а з 21.06.2017 року до дня набрання вироком законної сили включно з розрахунку що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі;
- ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання термін попереднього ув`язнення, а саме: з 12 березня 2017 року до 20.06.2017 року, включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, а з 21.06.2017 року до дня набрання вироком законної сили включно з розрахунку що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування вказав, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, а також у зв`язку з неправильним застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України. Щодо обвинуваченого ОСОБА_7 суд не врахував, що він неодноразово судимий за злочини проти власності, спонукав свою дружину до скоєння злочину за попередньою змовою групою осіб, тому призначене покарання не зможе забезпечити його мету в повній мірі. Щодо ОСОБА_8 судом не враховано, що нею вчинено тяжкий злочин, провину не визнала, заходів для відшкодування шкоди не вчинила.
В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просив призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки ч. 2 ст. 187 КК України передбачає покарання лише з конфіскацією майна. Вказав, що в мотивувальній частині вироку суд вказав про необхідність призначення додаткового покарання, однак в резолютивній частині його не відобразив.
Заслухавши обвинувачених та їх захисників, які підтримали подані апеляційні скарги як окремо кожен свою так і окремо кожного та проти апеляції прокурора заперечували, прокурора, який підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, а вимоги обвинувачених та їх захисників просив залишити без задоволення, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляцій обвинувачених та їх захисників щодо невинуватості обвинувачених в вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за ч.2 ст. 187 КК України та перекваліфікації їх дій на ч.2 ст. 125 КК України і на ч.2 ст. 185 КК України з посиланням на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, колегія суддів, вважає безпідставними та необґрунтованими.

Так, досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні ними інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
За показами потерпілої ОСОБА_11 , наданні нею у судовому засіданні суду першої інстанції, в будинку її сестри, куди вона прийшла, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимагали у неї гроші та мобільний телефон, після чого ОСОБА_7 наніс їй удари руками в обличчя, вона упала на підлогу, де ОСОБА_8 стала обшукувати у неї кишені, після чого вони удвох стали бити її ногами, наносячи удари по тулубу. Під час побиття ОСОБА_8 за вказівкою ОСОБА_7 забрала у неї з пакету гроші у розмірі 1858 грн., потім вона скориставшись моментом вибігла на вулицю і побігла до сусідки ОСОБА_12 .
Покази потерпілої ОСОБА_11 узгоджуються з наданими нею поясненнями при проведенні слідчого експерименту від 27 квітня 2017 року, де вона вказала на дії кожного із обвинувачених при скоєнні на неї розбійного нападу 12 березня 2017 року, під час якого обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , із застосуванням насильства, заволоділи грошовими коштами в сумі 1858 грн.
Покази потерпілої узгоджуються і з показами свідка ОСОБА_12 . Підстав вважати, що потерпіла та свідок дають неправдиві свідчення не вбачається.
Таким чином, зазначені вище докази, у своїй сукупності, дають колегії суддів підстави вважати, що дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 носили узгоджений характер, були направлені саме на розбійний напад з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_11 та повністю спростовують доводи сторони захисту в апеляціях щодо перекваліфікації їх дій з ч.2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 125 КК України.

Судом першої інстанції ретельно перевірені доводи сторони захисту з цього питання, і на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи у їх сукупності, враховуючи обставини скоєння кримінального правопорушення, поведінку винних і потерпілою, дійшов висновку про правильність кваліфікації дій обвинувачених за ч. 2 ст. 187 КК України, тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
З приводу доводів сторони захисту, про відсутність оцінки судом наданих пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 та наявності протиріч в поясненнях потерпілої, які судом на їх думку не були усунуті, колегія суддів вважає, що вони не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції надав відповідну оцінку показам вказаних осіб, критично віднісся до показів обвинувачених, обґрунтувавши і навівши мотиви свого висновку у вироку, з якими погоджується колегія суддів, як такими що відповідають і узгоджуються з встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення злочину.
Всі інші доводи сторони захисту в апеляціях стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з посиланням на покази обвинуваченого, потерпілої, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 фактично зводяться до їх переоцінкита встановлених обставин справи, містять в собі незгоду сторони захисту з їх оцінкою судом першої інстанції, а тому колегія суддів, вважає їх безпідставними.
Є необґрунтованими ствердження сторони захисту в апеляціях на недопустимість доказу, а саме протоколу огляду місця події від 12.03.17 року з посиланням, що він був проведений без участі обвинувачених, виявлені сліди бурого кольору, по ним не проведенні експертизи, а тому вважати, що це кров є недопустимо, оскільки даний протокол складений у відповідності до вимог 237 КПК України, за участю понятих. Сам факт проведення огляду без участі обвинувачених не є підставою для визнання його недопустимим.
Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляції на недопустимість доказу - слідчого експерименту від 27.04.2017 року з посиланням на те, що дана слідча дія відсутня в реєстрі матеріалів досудового розслідування є безпідставним. Цей доказ досліджувався судом першої інстанції у судовому засіданні, судом йому надана відповідна оцінка. Підстав, вважати його недопустимим доказом, колегія суддів, не вбачає.
Висновок суду про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчинені ними злочину, передбаченого ч. 2 ст.187КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, колегією суддів під час перевірки кримінального провадження не виявлено.

Стосовно доводів прокурора, а також обвинувачених та їх захисників щодо неправильного застосування кримінального закону з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через м`якість, та і навпаки через суворість зі сторони захисту, призначеного їм покарання, з посиланням на те, що суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношенню обвинувачених до скоєного, колегія суддів, вважає необґрунтованими та безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і обставин.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Матеріалами справи підтверджено, що призначений судом вид і розмір покарання обвинуваченому в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні міри і розміру покарання обвинуваченим суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу кожного із обвинувачених, а також те що ОСОБА_7 у вчиненому покаявся, має неповнолітню дитину, відшкодував завдану шкоду, характеризується позитивно, що суд відносить до обставин, які пом`якшують покарання. Стосовно ОСОБА_8 враховано, що вона не судима, має неповнолітню дитину, відшкодувала завдану шкоду, характеризується позитивно, що суд відніс до обставин, які пом`якшують покарання. До обставин, які обтяжують покарання, суд відносить вчинення злочину щодо особи похилого віку, а обвинуваченого ОСОБА_7 , крім того, рецидив злочинів.
Ствердження прокурора, що суд мав обрати більш тяжче покарання враховуючи ті обставини, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за злочини проти власності, спонукав свою дружину до скоєння злочину за попередньою змовою групою осіб, тому призначене покарання не зможе забезпечити його мету в повній мірі, а щодо ОСОБА_8 судом не враховано, що нею вчинено тяжкий злочин, провину не визнала, заходів для відшкодування шкоди не вчинила, колегія суддів, вважає їх необґрунтованими, оскільки під час ухвалення вироку вказані обставини судом першої інстанції враховані, та саме з їх урахуванням було призначено покарання обвинуваченим.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Досягнення виправлення засудженого допускає усунення суспільної небезпечності особи, тобто такий вплив покарання, внаслідок якого у винного з`являється схильність до законослухняної поведінки. Сам по собі факт призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує почуття справедливості у суспільстві.

З врахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченим при зазначеному, є справедливим, необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Правових і об`єктивних підстав для застосування до обвинувачених положень ст.ст.69,75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Однак, необхідно також визнати зауваження прокурора слушними щодо не застосування до обвинувачених додаткового покарання - конфіскації майна.
Згідно мотивувальної частини вироку суд першої інстанції, дане питання вирішив, вказавши на необхідність застосування до обвинувачених додаткового покарання у вигляді конфіскації майно, проте згідно резолютивної частини цього вироку таке додаткове покарання не застосував, тому колегія суддів вважає необхідним виправити даний недолік, застосувавши до обвинувачених даний додатковий вид покарання, який передбачений санкцією ст. 187 ч.2 КК України.
Щодо доводів прокурора з приводу неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 5 ст. 72 КК України, та доводів обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляції про неправильну дату вказану у вироку їх затримання, колегія судді вважає їх такими, що знайшли своє підтвердження, а тому в цій частині вимоги підлягають задоволенню.

Так, із досліджених судом протоколів затримання обвинувачених, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення від 13.03.2017 року, слідує, що вони були затриманні 12 березня 2017 року, а тому зазначення у вироку дата їх затримання 13.03.2017 року є помилковою.
При цьому, зарахування судом першої інстанції строку попереднього ув`язнення до 02 лютого 2018 року із розрахунку день за два також є хибним і таким, що не відповідає вимогам закону.
Так, відповідно до ч.2 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, як виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.
Попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося до обвинувачених до 20 червня 2017 року включно, тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України №838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України №2046- VIII, яким ч.5 ст. 72 КК України викладена в новій редакції, що передбачає зарахування цього строку з розрахунку один день за один день позбавлення волі, судом першої інстанції з урахуванням положень ч.2 ст. 5 КК було прийнято рішення про зарахування обвинуваченому періоду попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч.5 ст. 72 КК у редакції Закону України №838-VIII ( з урахуванням принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а періоду попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року, за правилами ч.5 ст. 72 КК у редакції Закону України №2046- VIII( відповідно до принципу прямої дії закону).
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд в його резолютивній частині зобов`язаний викласти рішення про залік досудового тримання під вартою.
Згідно вироку, суд першої інстанції не правильно застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України до обвинувачених, тому колегія суддів вважає необхідним привести вирок з цього питання також у відповідність.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий, а тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким:
Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років та шість місяців з конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_7 відраховувати з 12 березня 2017 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 березня 2017 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 26 липня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вважати засудженою ОСОБА_8 за ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на сім років та шість місяців з конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_8 відраховувати з 12 березня 2017 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 березня 2017 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 26 липня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3