Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

23 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002685 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року, щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севан, Республіки Вірменії, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року суд звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного за цим вироком.

Також суд частково задовольнив позовні вимоги потерпілого та стягнув з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 22047 (двадцять дві тисячі сорок сім) грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Цим же вироком судом вирішено питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 09 березня 2015 року приблизно о 04 год. 30 хв. ОСОБА_9 керував технічно справним автомобілем марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Воровського зі сторони вул. Тургенівська в напрямку пр. Перемоги та наближався до перехрестя вул. Воровського та пр. Перемоги в м. Києві, яке на той час не регулювалось. В цей же час, по головній дорозі пр. Перемоги зі сторони бул. Т. Шевченка в напрямку вул. Чорновола рухався автомобіль «Шевроле», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 .

Грубо порушуючи вимоги пунктів 2.3 «б», 12.2; 12.4; 16.11 Правил дорожнього руху України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року, ОСОБА_9 проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості і виїхав з другорядної дороги на перехрещення проїзних частин головної дороги пр. Перемоги та проігнорувавши вимоги інформаційно-вказівного знаку 33.5.16 «напрямки руху по смугах» не дав дорогу автомобілю «Шевроле», д.н.з. НОМЕР_2 , який наближався по головній дорозі.

Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_9 та порушення ним правил безпеки дорожнього руху, визначених ПДР України, відбулось зіткнення передньої частини автомобіля «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , із задньою правою частиною автомобіля «Шевроле», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого пасажиру даного автомобіля ОСОБА_6 заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді переломів кісток лицевого черепу та травматизації правого ока.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2017 стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного та додаткового покарань. У решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 65 КК України, безпідставно не призначив ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та разом з тим, жодним чином не аргументував свій помилковий висновок про наявність/відсутність підстав для призначення/не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що суперечить вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

На думку апелянта, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення свідчать, що керуючи технічно справним транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки), обвинувачений становить загрозу не тільки для інших учасників дорожнього руху, а і для самого себе, адже саме використання транспортного засобу та неуважна поведінка останнього на дорозі зумовила вчинення вказаного кримінального правопорушення та спричинення відповідних наслідків для потерпілого.

Крім того, як зазначає апелянт, як на підставу для призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, слід врахувати достатньо грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР, ступінь суспільної небезпеки злочину, який був пов`язаний з травмуванням потерпілого, що призвело до тривалого розладу його здоров`я.

У зв`язку з вищенаведеним, на думку прокурора, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, порушено вимоги ст. 55, 65 КК України, що потягло за собою призначення останньому покарання без застосування обов`язкового, в даному випадку, додаткового покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення потерпілого та його представника, які не підтримали апеляційну скаргу прокурора; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; заслухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні, так само як і іншими учасниками судового провадження, не оспорюються фактичні обставини вчинених ОСОБА_9 дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого ним злочину, характеризуючі дані про його особу, стан здоровя, вік обвинуваченого, сімейний стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема суд прийняв до уваги, що ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, являється інвалідом третьої групи.
В якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 суд, враховуючи відношення останнього до скоєного, врахував щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого злочину неведені вище, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, визнав за необхідне, обираючи серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією кримінального закону, за яким визнав ОСОБА_9 винуватим, призначити йому покарання у виді обмеження волі на певний строк, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Водночас, незважаючи на те, що ОСОБА_9 щиро розкаявся у вчиненні злочину, його поведінка після вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України , а саме невжиття заходів, спрямованих на відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, свідчить про те, що його твердження в судовому засіданні про бажання відшкодувати шкоду потерпілому є голослівним, оскільки за 2,5 роки, ним не було вжито будь-яких спроб та заходів для цього.
З цих же підстав суд не знайшов за можливе застосувати до ОСОБА_9 ст. 75 КК України.

Разом з тим, приймаючи до уваги заяву ОСОБА_9 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», ту обставин, що, до набрання чинності цим Законом, ОСОБА_9 був визнаний інвалідом третьої групи, а також відсутність будь-яких перешкод, передбачених законом щодо застосування амністії, суд визнав, що обвинувачений підлягає звільненню від відбування покарання, призначеного за цим вироком, на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_9 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не може свідчити про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на таке.
По-перше, відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не є обов`язковим, а тому його застосування чи не застосування є правом, а не обов`язком суду, у зв`язку з чим відсутність у вироку обґрунтування незастосування додаткового покарання не може служити безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

До того ж, згідно вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Між тим, апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що ОСОБА_9 призначено явно несправедливе покарання через його м`якість.
По-друге, незважаючи на те, що, відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначення як основного, так і додаткового покарання, має індивідуальний характер, в залежності від ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні, не наведено будь-яких переконливих доводів на підтвердження того, що без призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не буде досягнуто мети покарання, з урахуванням того, що останнього звільнено від відбування покарання на підставі амністії.
Більш того, вказуючи не необхідність ухвалення нового вироку та призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, прокурор просить одночасно звільнити його від відбування основного та додаткового покарань на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», що дозволяє зробити висновок про формальний характер самої скарги, а не про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
За таких обставин, враховуючи відсутність достатніх підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року щодо ОСОБА_9 повинен бути залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_9 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/902/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1