АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/955/18 Справа № 175/2959/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

цивільного відповідача ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001650, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та цивільного позивача ОСОБА_15 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровську, проживає за місцем реєстрації на житловому АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити, виключивши з його резолютивної частини вказівку суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави судового збору у розмірі 551, 20 грн. В іншій частині вирок суду - залишити без змін.

В апеляційних скаргах цивільний позивач ОСОБА_10 від власного імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_16 , та цивільний позивач ОСОБА_14 , кожний окремо, просять оскаржуваний вирок скасувати в частині відмови у задоволенні в повному обсязі цивільних позовів потерпілих про стягнення моральної шкоди до ОСОБА_8 , відмови у задоволенні цивільних позовів потерпілих про стягнення матеріальної та моральної шкоди до ОСОБА_17 , відмови у задоволенні цивільних позовів до ОСОБА_8 та ОСОБА_17 в частині стягнення матеріальної шкоди на утримання потерпілих малолітньої дитини та матері похилого віку. Прийняти власне рішення за цивільним позовами потерпілих.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_15 просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині вирішення цивільних позовів потерпілих та прийняти власне рішення за вказаними цивільними позовами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк покарання вирішено обчислювати з дня затримання ОСОБА_8 для виконання вироку.
Клопотання захисника ОСОБА_7 про застосування амністії залишене без задоволення.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 :
- на користь потерпілого ОСОБА_15 7200 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 100000 грн. моральної шкоди, завданої злочином, та 551,20 грн. судових витрат;
- на користь потерпілого ОСОБА_10 5560 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 100000 грн. моральної шкоди, завданої злочином, та 551,20 грн. судових витрат;
- на користь малолітнього потерпілого ОСОБА_16 200000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 551,20 грн. судових витрат;
- на користь потерпілого ОСОБА_14 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 551,20 грн. судових витрат;
- на користь потерпілої ОСОБА_18 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 551,20 грн. судових витрат;
Відмовлено ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в інтересах малолітнього ОСОБА_16 у задоволені цивільних позовів до ОСОБА_17 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Відмовлено ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в інтересах малолітнього ОСОБА_16 у задоволені цивільних позовів до ОСОБА_8 в частині стягнення матеріальної шкоди на їх утримання.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі: 2550,84 грн. за проведення експертиз № 5/10.2-609 від 21.07.2016 року, № 5/10.4-610 від 26.07.2016 року та № 5/10.1-619 від 20.07.2016 року; 29760 грн. за проведення психологічної експертизи № 13713 від 29.09.2017 року.
Арешт на приналежний ОСОБА_17 автомобіль «FORD SIERRA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений за ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року, вирішено скасувати після набрання вироком законної сили.
Приналежний ОСОБА_19 автомобіль «ГАЗ-32213 СПГ ПЕ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , та приналежний ОСОБА_17 автомобіль «FORD SIERRA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , які знаходяться на території ПП «АВТОКЛУБ» по вул. Маршала Малиновського, 114 у м. Дніпрі, вирішено після набрання вироком законної сили повернути у розпорядження власників (законних володільців).
Автомобіль «DAEWOO LANOS TF69Y», реєстраційний номер НОМЕР_3 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_20 по розписці від 08.07.2016 року, вирішено залишити у його розпорядженні після набрання вироком законної сили.
ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, які в апеляційному порядку ніким не оспорюються, 03 липня 2016 року приблизно о 09:50 годин, керуючи технічно справним автомобілем «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , приналежним на праві власності ОСОБА_17 , який через свій нетверезий стан передав обвинуваченому право керування транспортним засобом, здійснював рух по правій смузі автодороги Р-52 «Дніпро Царичанка Кобеляки - Решетилівка» зі сторони с. Партизанського у напрямку с. Балівки Дніпровського району (до перейменування Дніпропетровський район) Дніпропетровської області.
Під час руху ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість при необмеженій видимості та оглядовості виявити на смузі свого руху перешкоду у вигляді транспортного засобу, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували б негайно виконувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, грубо порушуючи їх, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого в районі 31 км + 800 м вказаної автодороги допустив зіткнення з приналежним ОСОБА_19 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 10.07.2010 року автомобілем «ГАЗ-32213 СПГ ПЕ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_15 , який рухався попереду по правій смузі, в результаті чого автомобіль «ГАЗ-32213 СПГ ПЕ» у стані юзу виїхав на роздільний газон, де зіткнувся з відбійником і від удару перекинувся на смугу зустрічного руху, на якій на нього здійснив наїзд автомобіль «DAEWOO LANOS TF69Y», реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_20 , який рухався у лівій смузі.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ГАЗ-32213 СПГ ПЕ» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді грубого порушення анатомічної цілісності голови, рвано-забитих ран на тильній та долонній поверхнях кисті, саден на задньо-зовнішній поверхні правого плеча з переходом на усі поверхні правого передпліччя та тильну поверхню правої кисті у кількості не менше 15-ти, на передніх поверхнях в проекції обох колінних суглобів у кількості 4-х ліворуч і 1-го праворуч, на передньо-зовнішній поверхні правого стегна у нижній третині, на зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині, синців на тильній поверхні правої кисті з переходом на тильну поверхню зап`ястка, на передній поверхні грудної клітини праворуч по середньо-ключичній лінії на рівні нижнього краю реберної дуги, на передній поверхні правого стегна у середній третині, поперечного перелому грудини на рівні 2-го міжребер`я, поперечних переломів ребер без ушкодження пристінкової плеври - 1-го праворуч по білягрудинній лінії, 6-го ліворуч по передній пахвовій лінії, підшкірного крововиливу з кишенеподібним відшаруванням шкіряних покровів на тильній поверхні правого передпліччя, вогнищевих крововиливів в прикореневій ділянці обох легень, які у своїй сукупності призвели до настання її смерті.
Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії обвинуваченого ОСОБА_8 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б) і 12.3 Правил дорожнього руху України, при цьому невиконання обвинуваченим вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням смерті ОСОБА_21 .
Дії ОСОБА_22 у вищезазначеній частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_21 .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного останньому покарання, у той же час вказує, що вирок підлягає зміні в частині стягнення з обвинуваченого судового збору з огляду на те, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Обгрунтовуючи вимоги своїх апеляційних скарг, цивільний позивач ОСОБА_10 від власного імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_16 , цивільний позивач ОСОБА_14 та цивільний позивач ОСОБА_15 , кожний окремо, не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного останньому покарання, у той же час вказують, що вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільних позовів у зв`язку з порушенням судом процесуального та матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Вказують, що висновок суду про те, що відповідальним за заподіяну шкоду є лише ОСОБА_8 як особа, що на час її заподіяння керувала транспортним засобом на підставі, встановленій законом, є хибним з огляду на те, що потерпілому, як кредитору, при пред`явленні вимоги належить право вибору між особою, яка безпосередньо завдала шкоду, або страховиком, або власником джерела підвищеної небезпеки. При цьому ОСОБА_17 не мав права керувати автомобілем «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та не міг передавати право керування ним іншим особам, оскільки ним не була застрахована у встановленому порядку цивільно-правова відповідальність.

Крім того зазначають, що судом було проігноровано висновок судово-психологічної експертизи від 29.09.2017 р. № 13713, не наведено належного обґрунтування розміру задоволеної частини позовних вимог потерпілих про відшкодування моральної шкоди.

Вказують, що висновок суду про те, що цивільним позивачами не було надано доказів перебування неповнолітнього ОСОБА_16 і ОСОБА_18 на утриманні лише загиблої ОСОБА_21 , є помилковим з огляду на те, що утримання полягає не тільки у наданні грошової допомоги, але й у систематичному наданні повсякденної допомоги у виді догляду і забезпечення основних життєвих потреб.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного останньому покарання, у той же час вказує, що при ухваленні оскаржуваного вироку суду йому було відмовлено у застосуванні до його підзахисного акту амністії безпідставно, оскільки останній має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відношенні якої батьківських прав не позбавлявся, а отже його особа відповідає критерію, визначеному у п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно обґрунтував своє рішення про відмову у застосуванні вказаного акту амністії відсутністю відомостей про те, що обвинувачений не позбавлявся батьківських прав у відношенні доньки. На думку захисника, вважаючи наявні документи недостатніми, суд повинен був витребувати відповідні відомості самостійно, або надати стороні захисту час для їх надання.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав, вирішення решти апеляційних скарг залишив на розсуд суду; захисника, який свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора підтримав, апеляційні скарги цивільних позивачів підтримав в частині, що стосується судового збору, а в решті просив залишити без задоволення; обвинуваченого, який висловив позицію, аналогічну позиції захисника, та просив суд апеляційної інстанції звільнити його від відбування призначеного покарання на підставі акту амністії; цивільних позивачів та представника потерпілих, які апеляційні скарги цивільних позивачів підтримали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечували, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечували; цивільного відповідача, який проти задоволення апеляційних скарг цивільних позивачів заперечував, вирішення інших апеляційних скарг залишив на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного останньому покарання, - в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. ст. 394, 404 КПК України вирок суду у цій частині колегією суддів не переглядається.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, зокрема особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про застосування до ОСОБА_8 акту амністії у зв`язку з тим, що стороною захисту було надано докази наявності в обвинуваченого неповнолітньої доньки ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , втім не було надано доказів того, що він не позбавлений батьківських прав у відношенні останньої.

Такий висновок є передчасним, оскільки суд першої інстанції не мав у своєму розпорядженні відомостей як про те, що обвинувачений не позбавлявся батьківських прав у відношенні своєї малолітньої дитини, так і про те, що їх позбавлявся, або про існування будь-яких підстав для розгляду такого питання. За вказаних обставин, як про це правильно зазначає захисник, суд не був позбавлений можливості ініціювати відповідну перевірку, в тому числі шляхом надання стороні захисту можливості надання додаткових матеріалів.

Крім того, до апеляційної скарги захисником додано відповідь Управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради від 26.02.2018 р. № 16/03-30 (т. 2 а.с. 155), з якої вбачається, що ОСОБА_8 згідно інформаційної бази даних у період 2010-2018 р.р. у відношенні своєї малолітньої дитини ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав не позбавлявся.

Приймаючи до уваги, що відносно ОСОБА_8 ухвалено вирок суду, що не набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення до набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році" неумисного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який у розумінні ст. 12 КК України не є особливо тяжким, та він має дитину, якій не виповнилося 18 років, - доньку ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відношенні якої батьківських прав не позбавлявся, - колегія суддів приходить до висновку про те, що особа цього обвинуваченого відповідає критеріям п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", у зв`язку з чим він на підстави положень вказаної норми закону підлягає звільненню від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, та додаткового покарання як іншого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга захисника є обґрунтованою, втім підлягає частковому задоволенню з огляду на те, що за правилами п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України вказане порушення підлягає виправленню шляхом зміни оскаржуваного вироку суду, а підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку, як про це просить захисник, не вбачається.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 п. 2) ч. 3 та абзацу 6 п.2) ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Відповідно до вищенаведених положень кримінального процесуального закону суд повинен вказати у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Відповідно до вимог ч. 5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, у межах її розгляду були подані цивільні позови: ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 63-66), ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 68-71), ОСОБА_15 як законним представником в інтересах малолітнього ОСОБА_16 (т. 1 а.с. 74-77), ОСОБА_15 від власного імені (т. 1 а.с. 79-82), ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 85-88).

У подальшому позовні вимоги ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 були змінені шляхом подання відповідних заяв представником, адвокатом ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 83-86), та в оскаржуваному вироку вирішені в їх зміненій редакції. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно матеріалам кримінального провадження адвокат ОСОБА_11 представляла інтереси лише ОСОБА_10 та ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 44-49), в той час як інтереси ОСОБА_18 та ОСОБА_15 представляла адвокат ОСОБА_25 (т. 1 а.с. 90-95). Надані суду апеляційної інстанції документи, що підтверджують повноваження адвоката ОСОБА_11 на представництво інтересів ОСОБА_15 , датовані 28.08.2018 р., а підтвердження повноважень щодо представництва інтересів малолітнього ОСОБА_16 в матеріалах провадження відсутнє.

За вищенаведених обставин судом першої інстанції було розглянуто вимоги цивільних позивачів в редакції, викладеній не уповноваженою особою, чим допущене істотне порушення вимог процесуального закону, а вирок суду в частині вирішення цивільних позовів не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , малолітнього ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 сум, що є меншими від заявлених ними вимог, тобто фактично задовольнивши їх частково, у той же час вказав про це у резолютивній частині вироку та не прийняв будь-якого рішення щодо решти позовних вимог.

Обговорюючи питання про остаточне рішення за наслідками апеляційного розгляду у цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з огляду на положення ч. 3 ст. 404 КПК України апеляційний суд позбавлений можливості усунути вказане порушення процесуального закону та ухвалити власне рішення по суті цивільних позовів.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що усі заявлені у справі цивільні позови випливають з тих самих фактичних обставин та є взаємопов`язаними, їх окремий розгляд є неможливим, а вирок суду в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню, з призначенням у цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з прийняттям такого рішення, колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення доводів апеляційних скарг цивільних позивачів щодо неправильного вирішення судом апеляційної інстанції їх позовів, а оцінка вказаним доводам має бути надана судом першої інстанції під час нового розгляду в порядку цивільного судочинства, у межах якого належить їх ретельно та повно перевірити, дати їм належну оцінку, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.
Так, відповідно п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з ч. 3 ст. 409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тягне за собою зміну судового рішення.

Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що за апеляційними скаргами цивільних позивачів вирок суду в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню, з призначенням у цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, - колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги прокурора, що стосуються порядку розподілу процесуальних витрат за цивільним позовами, - обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2018 р. щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України змінити.

Виключити з вироку висновки суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Вважати ОСОБА_8 звільненим від відбування призначеного основного і додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Поро амністію у 2016 році».

Апеляційні скарги цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2018 р. щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині вирішення цивільних позовів та призначити у цій частині новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3