УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 червня 2018 року

м. Київ
справа № 149/2129/17
провадження № 51-5755ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Голодьках Хмільницького району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.
Суть питання
За вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) ОСОБА_4 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 13-го по 16 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він у 2017 році (більш точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено) у невстановленому місці придбав психотропну речовину амфетамін.
13 червня 2016 року о 15:00 ОСОБА_4 , перебуваючи на території ресторану «Віктан», розташованого на вул. Курортній у м. Хмільнику Вінницької області, був затриманий працівниками поліції в порядку ст. 208 КПК, які в ході проведення обшуку виявили й вилучили у нього три згортки фольги з амфетаміном загальною вагою 4, 81 г, що є великим розміром, та полімерну картку «Ощадбанк» з нашаруванням амфетаміну вагою 0, 0002 г, які ОСОБА_4 придбав і зберігав при собі без мети збуту.
Апеляційний суд залишив без змін вирок місцевого суду, виключив із резолютивної частини вироку вказівку про зарахування ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 13-го по 16 червня 2017 року.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК, залишив поза увагою доводи прокурора про те, що наявність у ОСОБА_4 пом`якшуючої обставини жодним чином не знижує ступеня суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, оскільки він ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не вказав, за яких саме обставин придбав вилучений у нього амфетамін. Також апеляційний суд залишив поза увагою посилання прокурора у свої апеляційній скарзі на досудову доповідь Хмільницького міськрайонного відділу з питань пробації ЦЗ МУ з питань ВКПП, згідно з якою існує висока ймовірність вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення. Крім того, прокурор зазначає, що ухвала апеляційного суду містить істотні суперечності. Так, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду залишив апеляційну скаргу з доповненнями прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без змін, однак згідно з третім абзацем резолютивної частини ухвали цього суду вирок місцевого суду було змінено і з нього виключено вказівку про зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення з 13-го по 16 червня 2017 року у строк покарання, що, на думку прокурора, фактично погіршило становище засудженого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 ККколегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування, згідно з указаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме: те, що він посередньо характеризується за місцевим проживання, раніше судимий за ч. 1 ст. 190 КК, а також те, що відповідно до доповіді Хмільницького міськрайонного відділу з питань пробації ЦЗ МУ з питань ВКПП існує висока ймовірність вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення і що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства. Крім того, суд урахував обставину, що пом`якшує покарання засудженому, щире каяття й відсутність обставин, що його обтяжують.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином, з урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких наводив доводи щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі з доповненнями, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Доводи прокурора про те, що апеляційний суд, виключивши з резолютивної частини вироку вказівку про зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення у виді затримання за підозрою у вчиненні злочину з 13-го по 16 червня 2017 року, тим самим погіршив становище засудженого, є необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, як убачається з його рішення, залишивши вирок місцевого суду без змін, в резолютивній частині ухвали зазначив про виключення з резолютивної частини вироку вказівки про зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення у виді затримання за підозрою у вчиненні злочину з 13-го по 16 червня 2017 року.
Разом із тим, у цьому випадку вказане порушення суд касаційної інстанції не вважає істотним і таким, що погіршує становище засудженого, оскільки ОСОБА_4 за вироком місцевого суду було звільнено від відбування призначеного цим судом покарання на підставі ст. 75 КК, а тому вищевказана вказівка є зайвою.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3