Справа №589/512/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/398/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 29 грудня 2017 року, відносно

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, учня ДНЗ «Шосткинський центр ПТО», мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Клишки, Шосткинського району, Сумської області, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, учня 9 класу Клишківської НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів, мешканця АДРЕСА_2 , раніше судимого:

13.10.2015 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч.3 ст.185, ст.ст.104, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданих апеляційних скаргах захисник ОСОБА_8 просить:

- в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 вирок суду скасувати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а кримінальне провадження закрити;

- в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 вирок суду змінити, кваліфікувати дії ОСОБА_11 за ч.1 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді 15 діб арешту, звільнивши від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Зменшити розмір стягнення моральної шкоди на користь потерпілої з 3400 грн. до 1000 грн.

Вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 29 грудня 2017 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.104 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Згідно ст.76 КК України покладено обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

За сукупністю вироків, на підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13.10.2015 року у виді 6 місяців позбавлення волі та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь ОСОБА_12 3400,00 грн. моральної шкоди.

В разі відсутності у ОСОБА_11 та ОСОБА_10 коштів чи майна достатнього для відшкодування моральної шкоди стягнення визначено проводити з їх батьків: матері ОСОБА_11 ОСОБА_13 , матері ОСОБА_10 ОСОБА_14 .

При досягненні ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повноліття стягнення визначено проводити з них особисто.

Стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи по 131 грн. 94 коп. з кожного.

В разі відсутності у ОСОБА_11 та ОСОБА_10 коштів чи майна, достатнього для сплати витрат за експертизу, вказаний обов`язок визначено покласти на їх батьків, матір ОСОБА_11 ОСОБА_13 , матір ОСОБА_10 ОСОБА_14 .

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг захисник ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази неповнолітніх обвинувачених про непричетність неповнолітнього ОСОБА_10 до пограбування потерпілої ОСОБА_12 та відсутності між ними будь-якої злочинної домовленості щодо заволодіння майном потерпілої, та зазначив у вироку, що вказані покази не узгоджуються з іншими доказами. Вказує, що суд перекрутив та невірно виклав у вироку покази свідка ОСОБА_15 , проігнорував та безпідставно відкинув як неналежні докази покази свідків захисту ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , протокол процесуальної дії від 26.12.2016 року (протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_12 ) та виклав суперечливі покази потерпілої, яка тричі змінювала їх під час досудового слідства та судового розгляду, виключно з обвинувальним нахилом.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, 14.12.2016 року, близько 05.00 год., неповнолітній ОСОБА_11 разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 , прийшли до автостанції №2, розташованої по вул. Горького в м. Шостка, де помітили ОСОБА_12 , у якої при собі знаходилась господарська сумка на колесах з особистим майном. Після цього, маючи умисел на відкрите заволодіння майном потерпілої, ОСОБА_11 вступив у попередню змову з ОСОБА_10 , запропонувавши викрасти її майно, на що останній погодився. Після цього, ОСОБА_10 , діючи в інтересах групи, підбіг до потерпілої ОСОБА_12 та схопивши сумку, яка стояла поруч з нею на землі, почав тікати в бік продовольчого ринку в м. Шостка, а ОСОБА_11 , побачивши, що ОСОБА_10 тікає з викраденим майном, почав тікати в напрямку магазина «Ельдорадо» по вул. Чернігівська в м. Шостка. Після вказаних дій, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зустрілись у парку, який розташований за нічним клубом «Орфей» в м. Шостка, де оглянувши сумку, дістали з неї частину найбільш цінного, на їх думку, майна потерпілої, а саме мобільний телефон марки «Nokia 101» в корпусі червоного кольору та гаманець із грошима, а решту майна разом із сумкою залишили в парку.

В результаті своїх злочинних дій неповнолітні ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_12 на загальну суму 746,67 грн.

Розгляд апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 було проведено без участі неповнолітніх обвинувачених та їх законних представників, що передбачено ч.4 ст.405 КПК України, які будучи належним чином повідомленими до апеляційного суду не з`явились і клопотань про відкладення розгляду кримінального провадження не заявили. Апеляційний суд не визнає їх явку обов`язковою. І крім того, від обвинуваченого ОСОБА_10 та його законного представника надійшли заяви про розгляд апеляційних скарг їх захисника ОСОБА_8 без їх участі.

Тому заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав подані ним апеляційній скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисника, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах як неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , так і в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів відмовила захиснику ОСОБА_8 в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, зазначених ним у скаргах та підтриманих в ході апеляційного розгляду, а саме: речового доказу світло-блакитної куртки, яка перебуває на зберіганні в Ямпільському районному суді Сумської області, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.12.2016 року, а також у дослідженні показів осіб, шляхом прослуховування технічного аудіозапису судових засідань здійснених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як слідує зі змісту даної норми, суд повторно досліджує докази за клопотанням сторін лише у випадку неповного дослідження обставин, або якщо дослідження обставин відбувалося у суді першої інстанції з порушенням.

Як вбачається з журналів судових засідань та звукозапису судових засідань на технічних носіях інформації, зазначені в поданому клопотанні докази, а саме такий речовий доказ як світло-блакитна куртка, яка судом долучена до матеріалів кримінального провадження в порядку задоволення клопотання захисника 13.11.2017 року (т.2 а.п.84-85, 88-89), та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.12.2016 року за участю потерпілої ОСОБА_12 (т.1 а.п.219-220), були повно і об`єктивно досліджені судом першої інстанції в порядку, передбаченому КПК України без наявних порушень, а тому повторного дослідження судом апеляційної інстанції не потребують.

Натомість захисник ОСОБА_8 у своєму клопотанні не навів доводів в обґрунтування того, що суд першої інстанції дослідив вказані у клопотанні докази неповно або з порушенням.

При цьому, розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_8 , колегія суддів виходила з того, що відповідно до вимог процесуального закону судове слідство у суді апеляційної інстанції не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось у суді першої інстанції. Апеляційний розгляд здійснюється в обсязі, який необхідний для перевірки законності та обґрунтованості вироку з урахуванням доводів і вимог, що наведені в апеляційній скарзі.

Оскільки заявлене клопотання стосувалося оцінки доказів, зокрема, речового доказу та документу протоколу слідчої дії, які були досліджені й оцінені судом при ухваленні вироку, то колегія суддів не вбачала підстав для задоволення такого клопотання.

Щодо необхідності у дослідженні показів осіб, шляхом прослуховування технічного аудіозапису судових засідань здійснених у суді першої інстанції, про що захисник ОСОБА_8 також заявляв клопотання, то колегія суддів переконана, що технічний запис з фіксацією судового засідання в суді першої інстанції не є доказом в розумінні положень КПК України та відноситься до матеріалів кримінального провадження, перевірка яких проводиться в ході підготовки справи до апеляційного розгляду. При цьому, захисник не заявляв клопотань про виклик певних осіб до апеляційного суду для повторного допиту згідно вимог ч.3 ст.404 КПК України.

З викладеного колегія суддів дійшла висновку, що подане клопотання захисника ОСОБА_8 про повторне дослідження доказів є безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегією суддів встановлено, що викладені у вироку суду висновки про винуватість неповнолітніх ОСОБА_17 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, за яке їх засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

У судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній обвинувачений ОСОБА_17 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_10 своєї вини не визнав.

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_17 вказував, що саме він вчинив відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_12 , але без попередньої змови з ОСОБА_10 і що останній до скоєного не причетний.

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_10 також зазначав, що не причетний до інкримінованого йому злочину.

Але з перевірених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження та доказів і документів по справі, якими суд першої інстанції обґрунтував винуватість неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_10 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), скоєного за попередньою змовою групою осіб, колегія суддів вважає їх вину доведеною, хоча ОСОБА_17 свою вину визнав частково, а ОСОБА_10 взагалі заперечив свою винуватість.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній обвинувачений ОСОБА_11 показав, що 13 грудня 2016 року приїхав до м. Шостка разом з ОСОБА_10 . Перебуваючи наступного дня на автобусній зупинці автовокзалу, що знаходиться в м. Шостка по вул. Горького, десь о 5:00 він запропонував ОСОБА_10 здійснити відкрите викрадення сумки у літньої жінки, яка також перебувала на зупинці, але останній своєї згоди на це не дав. Після цього він пішов в сторону потерпілої, схопив сумку та побіг з нею в сторону нічного клубу Орфей, оббіг навколо парку, біля ларьків відкрив сумку, де побачив телефон та гаманець. У парку побачив ОСОБА_10 , до якого він пішов назустріч, залишивши сумку на землі, забравши телефон та гаманець.

У свою чергу, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що коли 14 грудня 2016 року вони з ОСОБА_11 перебували на автостанції, що знаходиться в м. Шостка по вул. Горького, то ОСОБА_11 запропонував здійснити відкрите викрадення сумки у літньої жінки, яка також перебувала на зупинці, на що він своєї згоди не дав. ОСОБА_11 сам пішов в сторону потерпілої, схопив сумку та побіг з нею в сторону нічного клубу Орфей, а він побіг в іншу сторону. У парку він побачив ОСОБА_11 , до якого пішов назустріч.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав такі показання неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обраним способом захисту та намаганням ухилитися від відповідальності, з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про доведеність інкримінованого обвинувачення, у вироку правильно послався на показання потерпілої ОСОБА_12 , яка суду першої інстанції пояснювала, що 14.12.2016 року, близько 05-00 год. ранку вона прийшла до автостанції № 2, розташованої по вул. Горького в м. Шостка. На автостанції вже перебувало двоє хлопців, які стояли по іншу сторону каси, бавились між собою. Потім один з хлопців, який по росту нижчий за іншого, підбіг до неї та вихватив сумку, яка стояла біля неї. Зазначила, що хлопець, який проходив повз неї, кинув під ноги шумиху, та відкрито викрав її сумку це одна і та сама людина.

В судовому засіданні 30.06.2017 року, потерпіла доповнила раніше надані нею покази зазначивши, що впізнала того, хто у неї відкрито викрав сумку, вказавши на обвинуваченого ОСОБА_10 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_15 суду показав, що одного дня взимку 2016 року в ранковий час, коли він підійшов до себе на роботу до свого кіоску, який знаходиться на продовольчому ринку в м. Шостка, де він здійснює продаж мобільних телефонів, він побачив двох хлопців, раніше йому не знайомих (впізнав їх у судовому засіданні). Після того, як він відкрив кіоск, хлопці підішли та почали на вітрині розглядати сенсорний телефон марки Nomi. Один із хлопців, той, що ростом по нижче, в спілкуванні із ним був більш активним. Свідок пояснив, що саме ОСОБА_18 взяв в руки сенсорний телефон марки Nomi, розглядав його та спілкувався із ним з приводу продажу цього телефону. На думку свідка, цей телефон купував для себе саме ОСОБА_18 , а не ОСОБА_19 . В якості доплати йому хлопці запропонували дешевий маленький телефон марки Nokia, червоного кольору на дві сім карти та 500,00 грн. Хто саме з хлопців передав йому цей телефон марки Nokia, та в кого він був він не пам`ятає. Сенсорний телефон марки Nomi він передав ОСОБА_20 , а в замін отримав 500 грн. та дешевий телефон, при цьому гроші йому за телефон передавав ОСОБА_21 .

Згідно протоколу огляду місця події від 14.12.2016 року, фототаблицями до протоколу ОМП, разом з додатком до протоколу, в присутності двох понятих було оглянуто ділянку місцевості, що розташована в парку ім. Жданого, за адресою: м. Шостка, вул. Свободи, 18. На оглянутій ділянці місцевості мається сумка-кравчучка в розстебнутому стані, в якій на момент огляду маються одяг, скляні банки для консервації. Крім цього, в накладній кишені сумки на момент огляду виявлено в`язаний саморобний чохол сірого кольору, в якому на момент огляду перебував мобільний телефон марки «Nokia RM-944» в пластиковому корпусі чорного кольору. Крім цього, в сніговому покритті біля сумки мається пустий в`язаний саморобний чохол для мобільного телефону (т.1 а.п.208-212).

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.12.2016 року та довідки до протоколу впізнання свідок ОСОБА_15 у присутності двох понятих на фотознімку, розташованому під №2 розташованому другим з ліва та третім з справа впізнав особу хлопця, який придбав в нього телефон та віддав в замін інший 14.12.2016 року. ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_11 за формою губ, очей та вух, а також за сукупністю зовнішніх ознак (т.1 а.п.213-215).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.12.2016 року та довідки до протоколу впізнання свідок ОСОБА_15 у присутності двох понятих на фотознімку, розташованому під №3 розташованому третім з ліва та другим з справа впізнав особу хлопця, який придбав в нього телефон та віддав в замін інший мобільний телефон 14.12.2016 року. ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_10 за формою шиї, губ, очей та сукупності ознак зовнішності (т.1 а.п.216-218).

Даними висновку експерта від 23.12.2016 року №19/119/9-3/4511е з додатком №1 підтверджується розмір спричиненої потерпілій внаслідок вчинення злочину матеріальної шкоди, а саме ринкова вартість викраденого майна, з урахуванням зносу від експлуатації, станом на 14.12.2016 року, могла становити 586 грн. 67 коп. (т.1 а.п.226-229).

Оскільки наведені докази узгоджуються між собою, у зв`язку з чим не викликають сумнівів у їх достовірності, і з достатністю вказують на те, що ОСОБА_17 та ОСОБА_10 за попередньою змовою між собою відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_12 , суд першої інстанції, проаналізувавши ці докази в сукупності, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості неповнолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і послався на ці докази у вироку при його обґрунтуванні.

При цьому суд зазначив у вироку, що показання неповнолітніх обвинувачених, у яких вони заперечують вчинення ОСОБА_10 вказаного злочину, спростовуються вищенаведеними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Тобто суд навів у вироку й мотиви, з яких не урахував показання обвинувачених з цього приводу.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Колегія суддів вважає що, доводи сторони захисту про відсутність попередньої змови між неповнолітніми обвинуваченими на заволодіння майном потерпілої, є необґрунтованими, оскільки, у вчиненні грабежу, як співвиконавці, брали участь як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , домовленість у яких виникла до початку вчинення злочину. Про це свідчить узгодженість поведінки й дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до, під час та після вчинення грабежу. Так, ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_10 викрасти майно потерпілої, а саме господарську сумку з речами, на що той надав свою згоду та підбіг до потерпілої, схопив сумку і почав тікати в бік продовольчого ринку в м. Шостка, а ОСОБА_11 в напрямку магазина «Ельдорадо» в м. Шостка, потім вони зустрілись у парку за нічним клубом «Орфей», але пояснити суду як вони тікаючи в різні сторони зустрілися в одному місці не змогли. Далі обвинувачені оглянули сумку, звідки дістали гаманець із грошима та мобільний телефон марки «Nokia 101», в корпусі червоного кольору, який в подальшому спільно збули на ринку свідку ОСОБА_15 в якості доплати за мобільний телефон марки Nomi.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційних скаргах захисника в інтересах неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , під час судового розгляду в апеляційній інстанції про непричетність ОСОБА_10 до пограбування потерпілої ОСОБА_12 та щодо відсутності між обвинуваченими будь-якої злочинної домовленості щодо заволодіння майном потерпілої, не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, адже твердження сторони захисту, спростовується, зокрема, показами потерпілої ОСОБА_12 , яка є учасником подій, та свідка ОСОБА_15 , які раніше обвинувачених не знали, а тому підстав оговорювати їх не мають.

Твердження апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 про те, що суд у вироку виклав суперечливі покази потерпілої, яка тричі змінювала їх під час досудового слідства та судового розгляду, і виключно з обвинувальним нахилом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі були предметом перевірки в суді першої інстанції й визнані неспроможними.

У суду апеляційної інстанції немає підстав ставити під сумнів показання потерпілої, які логічні та послідовні. Даних про те, що вона оговорює обвинувачених, судом не встановлено.

При цьому, суд вірно в порядку ч. 4 ст. 95 КПК України обґрунтовував свої висновки лише на тих показаннях потерпілої, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Потерпіла ОСОБА_12 , будучи допитаною в судовому засіданні в районному суді, показала де, коли, ким і при яких обставинах відносно неї було вчинено кримінальне правопорушення. Свої показання потерпіла надавала суду першої інстанції будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, крім того встановлено, що обставин оговорювати обвинувачених вона не мала, а тому підстав сумніватися у правдивості таких показань у колегії суддів немає.

З цього приводу суд першої інстанції у вироку також вірно зазначив, що невеликі розбіжності у показах, всупереч позиції сторони захисту, не були суттєвими та пов`язані з індивідуальними здібностями відповідної людини до сприйняття та аналізу подій, а також з особливостями її пам`яті щодо вибірковості та зберігання інформації. Також, суд вірно звернув увагу на похилий вік потерпілої, що протиправні дії відносно неї трапились миттєво, їх не можна було передбачити наперед, а також той факт, що з моменту події і до моменту розгляду кримінального провадження в суді минув значний проміжок часу.

Натомість, як зазначає колегія суддів, стороною захисту не надано переконливих доказів, які б спростовували свідчення потерпілої ОСОБА_12 та давали суду підстави для обґрунтованого сумніву в об`єктивності її свідчень.

Є явно надуманими та не відповідають дійсності доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 про те, що суд перекрутив та невірно виклав у вироку покази свідка ОСОБА_15 , оскільки прослуховуванням в ході підготовки до апеляційного розгляду технічного носія інформації з записом судового засідання від 24.05.2017 року встановлено, що покази свідка ОСОБА_15 з належною повнотою викладені у вироку так, як даний свідок надавав їх безпосередньо в суді.

Сам же по собі факт того, що свідок ОСОБА_15 не зміг чітко вказати хто з хлопців передав йому викрадений мобільний телефон «Нокіа», як на цьому наголошує захисник, за таких обставин, не спростовує показань потерпілої і вказаного свідка, про винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину. При цьому свідок ОСОБА_15 , всупереч позиції сторони захисту, в тому числі на уточнююче питання захисника ОСОБА_8 , чітко вказав, що гроші за телефон Номі в сумі 500 грн. йому передав саме ОСОБА_18 .

За наведених обставин, у суду першої інстанції не було підстав критично оцінювати показання свідка ОСОБА_15 з цього приводу.

Що стосується мотивів апеляційних скарг сторони захисту з приводу безпідставності визнання судом в якості неналежних доказів показань свідків захисту ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , то колегія суддів зазначає наступне.

Так, законні представники обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , будучи допитаними судом в якості свідків показали, що одяг у неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , коли відбулося відкрите заволодіння майном ОСОБА_12 , був світлий, а саме ОСОБА_10 був одягнутий в джинси та куртку блакитного кольору зі світло відбиваючими вставками у виді стрічки на спині, а у ОСОБА_11 , навпаки, одяг був темний (чорного кольору), що, на їх думку, відповідало свідченням потерпілої ОСОБА_12 , які вона давала під час досудового розслідування, а саме те, що у особи, яка здійснила відкрите викрадення її майна одяг був темний, тому вони стверджували, що потерпіла не могла впізнати ОСОБА_10 , як особу, що вчинила відкрите викрадення її майна.

За клопотанням сторони захисту судом в якості речового доказу було оглянуто куртку блакитного кольору, верхня частина якої (1/3), капюшон та рукава мають виражений темний колір, в якій, за версією сторони захисту, начебто був одягнутий обвинувачений ОСОБА_10 14.12.2016 року.

Разом з тим, даним речовим доказом та показами ОСОБА_13 та ОСОБА_16 не було спростовано покази потерпілої ОСОБА_12 , надані нею безпосередньо в судовому засіданні, оскільки вона весь час наголошувала на тому, що описати в чому хлопці були одягнуті та якого кольору був одяг вона не може.

Крім того, згідно ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Тому суд першої інстанції вірно прийняв до уваги показання потерпілої, надані нею безпосередньо під час судового розгляду.

Таким чином, підстав вірити показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 щодо непричетності ОСОБА_10 до вчинення злочину, не убачається ще й тому, що в ході судового розгляду потерпіла не змогла описати в чому була одягнута особа, яка заволоділа її майном, а указані свідки є зацікавленими у дачі таких показань на користь, зокрема, ОСОБА_10 .

Щодо посилань захисника на незаконність визнання судом недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_12 від 26.12.2016 року, то їх слід визнати непереконливими, оскільки потерпіла ОСОБА_12 під час судового засідання зазначила, що вказуючи на фотознімок під № 2 при впізнанні особи, яка відкрито заволоділа її сумкою ( ОСОБА_11 ), вона керувалася своїми припущеннями, і впевненою, що це саме та особа, яка відкрито викрала її сумку, не була про що вона зазначала і слідчому під час проведення слідчої дії.

Таким чином, суд обґрунтовано визнав, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками проведений за участю потерпілої ОСОБА_12 26.12.2016 року є недопустимим доказом в розумінні положень ст.86 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що твердження захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і не спростовують висновок суду про вчинення обвинуваченими відкритого викрадення чужого майна, вчиненого саме за попередньою змовою групою осіб.

Часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_17 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину та повне невизнання своєї вини ОСОБА_10 колегія суддів до уваги не приймає та розцінює їх як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

А тому, кваліфікація дій обох обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України, як це вказав суд першої інстанції, є правильною та відповідає матеріалам кримінального провадження.

Отже, колегія суддів визнає доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 щодо відсутності в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та необхідності кваліфікації таким чином дій ОСОБА_11 за ч.1 ст.186 КК України, необґрунтованими і підстав для зміни чи скасування вироку суду не вбачає.

Що стосується призначеного ОСОБА_11 та ОСОБА_10 покарання, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи міру покарання обвинуваченим, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким; позицію потерпілої; ставлення обвинувачених до скоєного; інформацію про соціально-психологічну характеристику обвинувачених з досудової доповіді; особи обвинувачених: ОСОБА_11 , який за місцем мешкання та навчання характеризуються позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності раніше не притягався; ОСОБА_10 за місцем мешкання та навчання характеризуються посередньо, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 29.08.2012 року з діагнозом: Психічний інфантилізм, раніше притягався до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.185 КК України, нове кримінальне правопорушення вчинив протягом іспитового строку; обставини, що пом`якшують покарання: ОСОБА_11 визнання вини, вчинення злочину неповнолітнім, добровільне відшкодування завданого матеріального збитку та часткове відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_10 вчинення злочину неповнолітнім; в якості обставин, що обтяжують покарання обом обвинуваченим вчинення злочину щодо особи похилого віку, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, при цьому враховуючи вказані обставини, суд вважав, що покарання призначене ОСОБА_11 можливе із застосуванням ст. 104 КК України. В той же час, враховуючи, що ОСОБА_10 вчинив злочин в період іспитового строку, суд обґрунтовано визначив йому остаточне покарання за сукупністю вироків відповідно до вимог передбачених ст.ст. 71, 72 КК України, а саме шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинувачених, випливає з дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Крім того, колегія суддів також погоджується з рішенням суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , який розглянуто правильно, а прийняте рішення належним чином вмотивоване, приведені розрахунки щодо суми стягнення.

Так, відповідно до вимог ст.ст.23, 1177 ЦК України, суд, вирішуючи питання по цивільному позову, повинен виходити також і із засад розумності і справедливості, характеру, обсягу і тривалості моральних страждань, тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції повністю дотримався вимог цивільного процесуального закону, в т.ч. ст.1179 КПК України, при вирішенні питання про стягнення з неповнолітніх обвинувачених в солідарному порядку на користь потерпілої суми моральної шкоди розміром 3400 грн. і підстав для зменшення цієї суми, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати підставою для скасування вироку, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 29 грудня 2017 року відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5