Справа № 201/6669/18
Провадження № 1-кс/201/5192/2018
УХВАЛА

Іменем України

07 серпня 2018 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у залі суду в м. Дніпро клопотання ОСОБА_3 від 15.06.2018 про зобов`язання слідчого провести слідчий експеримент у певний строк в кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016, -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2018 ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про зобов`язання слідчого провести слідчий експеримент у строк до 01.07.2018 в кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016 за фактом загибелі його сина ОСОБА_4 .

Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 15.06.2018, розгляд цього клопотання було розподілено на слідчого суддю ОСОБА_5 , який призначив його розгляд на 26.07.2018, однак 13.07.2018, згідно із розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, справу було призначено для повторного авторозподілу між суддями через перебування слідчого судді ОСОБА_5 на тривалому лікуванні та у зв`язку із неможливістю проведення такого авторозподілу через брак суддів, в цей же день, 13.07.2018 справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення іншого суду для її розгляду.

24.07.2018 відповідно до ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області, справу було повернуто до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті, куди вона надійшла 02.08.2018 та в цей же день, відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями, її розгляд було розподілено на слідчого суддю ОСОБА_1 .

В судове засідання, призначене на 07.08.2018 заявник подав письмове пояснення, відповідно до якого, через сплив строку, до якого він просив встановити проведення слідчого експерименту (01.07.2018), просив визначити такий строк до 07.09.2018, в решті, на задоволенні свого клопотання наполягав. За таких умов, враховуючи положення ч.6 ст.9 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст.28 КПК України та розглянути дану скаргу з урахуванням письмового пояснення, з метою прийняття процесуального рішення по ній в розумні строки.

Представник прокуратури в судове засідання подав письмове клопотання, у якому просив в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про встановлення строку на проведення слідчого експерименту відмовити, оскільки підозрюваний у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 письмово відмовився від проведення слідчого експерименту за його участю.

Дослідивши надані докази, слідчий суддя встановив, що в кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016 за фактом загибелі сина заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поліцейському Кам`янського (раніше Дніпродзержинського) відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України. Останній підозрюється в тому, що через його дії, спрямовані на умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні заходів, необхідних для затримання злочинця, у період часу з 22.45 год. 29.06.2016 до 00.45 год. 30.06.2016 сталася смерть ОСОБА_4 .

Також в розпорядження слідчого судді прокурором надано копію власноруч написаної заяви ОСОБА_6 , у якій він відмовляється від проведення слідчого експерименту за його участю.

Дослідивши надані докази та надаючи оцінку заявленим вимогам, слідчий суддя виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.1 ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки якого з цього приводу відображені, зокрема, в рішенні по справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року), відповідно до якого сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

В даному випадку, для встановлення істини у кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016, дійсно було б за доцільне проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_6 шляхом відтворення дій, обстановки, обставин спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, що потягли його смерть в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана подія. На це також вказано й в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 у справі №201/16831/17.

Натомість, відповідно до ч.3 ст.42 КПК України, підозрюваний має право:

4) не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання;

5) давати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати;

9) брати участь у проведенні процесуальних дій.

Зазначене правило кореспондується із положеннями ч.1 ст.19 Конституції України, відповідно до якої, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Частиною 1 ст.63 Конституції України, передбачено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Виключення відповідальності за відмову давати свідчення щодо себе, закріплене у ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Це важлива гарантія дотримання положення про презумпцію невинуватості особи, що покладає тягар доведення вини особи виключно на сторону обвинувачення. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Більш того, виникнення права на свободу від самовикриття не слід пов`язувати із процесуальним статусом особи. На цьому наголосив ЄСПЛ в рішенні у справі «Шабельник проти України» від 19.02.2009: «57. Суд зазначає, що з першого допиту заявника стало очевидним, що його показання були не просто показаннями свідка злочину, а фактично зізнанням у його вчиненні. З того моменту, коли заявник уперше зробив зізнання, вже не можна було стверджувати про відсутність у слідчого підозри щодо причетності заявника до вбивства».

Відтак, відмова підозрюваного ОСОБА_6 приймати участь у слідчому експерименті у кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016, є його безумовним правом, та примушення його до такої дії суперечило б вимогам чинного законодавства.

Стосовно вимоги про встановлення конкретного строку проведення слідчого експерименту, слідчий суддя звертає увагу на те, що практика Європейського Суду з Прав Людини щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому щодо проведення конкретних слідчих дій, у тому силі й щодо строку проведення певної слідчої дії, адже слідчій є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Однак, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про те, що клопотання ОСОБА_3 від 15.06.2018 про зобов`язання слідчого провести слідчий експеримент у певний строк в кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 242- 244 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 15.06.2018 про зобов`язання слідчого провести слідчий експеримент у певний строк в кримінальному провадженні №0001808 від 30.06.2016 відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді відповідно до частини 3 статті 309 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1