У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/10499/18

Провадження №: 1-кп/755/1226/18

"25" липня 2018 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва колегіально судом у складі трьох суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 ККУкраїни, встановив :

Суть питання, що вирішується ухвалою

Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, на підставі положень ст. 468 КПК України, 05.07.2018 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Київської області ОСОБА_5 , яка на підставі ст.ст. 36, 37 КПК України, наділена повноваженнями старшого групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, та ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_6 , у рамках кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 ККУкраїни, у зв`язку з чим суд, після надходження на розгляд обвинувального акту та угоди в провадженні, на виконання вимог ч. 3 ст. 474 КПК України, невідкладно перейшов до її розгляду по суті.

Думка сторін

Прокурор та захисник, кожен окремо, в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди були дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просили угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в судовому засіданні також просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання.

Встановлені судом обставин

Кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 ККУкраїни.

05.07.2018 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Київської області ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_6 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно угоди сторони погодили у ній таке покарання відносно ОСОБА_7 :

· за ч. 2 ст. 209 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю щодо здійснення міжнародних експрес-перевезень на строк два роки і шість місяців без конфіскації майна;
· за ч. 2 ст. 366 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року та 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю щодо здійснення міжнародних експрес-перевезень на строк два роки без штрафу;
· за ч. 5 ст. 27 і ч. 2 ст. 205 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 53 КК України у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян;
· за ч. 3 ст. 212 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 53 КК України у виді штрафу у розмірі п`ятнадцять тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю щодо здійснення міжнародних експрес-перевезень на строк два роки з конфіскацією майна;
· за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян;
· за ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.
· на підставі ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю щодо здійснення міжнародних експрес - перевезень на строк два роки і 6 місяців з конфіскацією майна:
· застосувати ст.ст. 75, 77 КК України, у зв`язку з врахуванням позитивної характеристики особи винного, враховуючи, що ОСОБА_7 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, не має судимості, на утриманні у якого перебуває мати похилого віку, дружина та неповнолітня дитина, а також можливість його виправлення без відбування покарання, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання із випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю щодо здійснення міжнародних експрес- перевезень на строк два роки і 6 місяців без конфіскації майна;
· на підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладаються такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обставини відображені в угоді на підтвердження даних доцільності застосування ст..ст. 69, 75 КК України сторонами указано на наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (конкретно якого зі злочинів в угоді не зазначено, хоча і пропонується застосувати статтю 69 КК України, як за ч. 2 ст. 209, так і ч. 2 ст. 366 того ж Кодексу), а саме щире каяття у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування злочинів, активного сприяння ОСОБА_7 у розкритті злочинів шляхом надання ним викривальних показів щодо співучасників кримінальних правопорушень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтверджуються доказами, а також у виявленні та припиненні інших відомих йому подібних кримінальних правопорушень, а також збігом тяжких особистих та сімейних обставин (тяжкий матеріальний стан та необхідність коштів на оперативне лікування брата, на утриманні перебуває мати похилого віку, дружина та неповнолітня дитина), вчинення злочину через матеріальну та службову залежність від організатора злочинів ОСОБА_8 , який забезпечив працевлаштування ОСОБА_9 на посаді агента ТОВ «Східно- Європейський Експрес» з митного оформлення товарів та виплачував йому заробітну плату, враховуючи поведінку ОСОБА_7 під час та після вчинення злочинних дій (визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень в обсязі підозри під час досудового розслідування), з урахуванням особи винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, не має судимості, призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України до злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України.

Крім цього, сторони угоди враховували і те, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини вчинені ним у співучасті з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також те, що ОСОБА_7 вчинив їх через матеріальну та службову залежність від організатора злочинів ОСОБА_8 та те, що роль ОСОБА_7 як пособника у вчиненні злочину, передбаченого ч, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205 КК України і як виконавця у вчиненні злочину, передбаченого ч. З ст. 212 КК України є незначною, а тому уважали що слід застосувати ч. 2 ст. 53 КК України до вказаних кримінальних правопорушень, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією зазначених статей без урахування розміру майнової шкоди, завданої злочином.

Розмір майнової шкоди, завданої злочином, відповідно до угоди та обвинувального акту - 12 463 290, 05 грн.

Відповідно до угоди ОСОБА_7 погодився відшкодувати частково завдану шкоду у розмірі 10 000 грн.

Відшкодування решти збитків, за цією угодою, домовлено покласти на інших обвинувачених, хоча вони не є сторонами даної угоди.

У обвинувальному акті та угоді указано, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини вчинені ним у співучасті з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , хоча обвинувальні вироки відносно даних осіб відсутні та їм обвинувачення у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 за будь-якими із статтею КК України не висувалося.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали провадження приходить до такого.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

У кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості (ст. 468 КПК України).

Згідно ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Відповідно до ст. 470 КПК України прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер і тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

В угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін (ст. 472 КПК України).

Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

У цій ситуації, суд перевіривши угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону вважає, що вона не може бути затверджена, так як умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону щодо застосування ст.ст. 53, 69, 75, 76 КК України; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи, інтереси інших осіб.

Щодо питання того, що угода суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, то суд виходить з такого.

Кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 209 КК України карається позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 366 КК України карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 205 КК України карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 212 КК України карається штрафом від п`ятнадцяти тисяч до двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 КК України за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої злочином, або отриманого внаслідок вчинення злочину доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що такий злочин вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої злочином, або отриманого внаслідок вчинення злочину доходу.

У даній ситуації, враховуючи характер сформульованого обвинувачення в обвинувальному акті та відображеного в угоді, вважати роль ОСОБА_7 незначною, на думку суду, передумов немає.

Згідно ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, не маючи можливості наперед передбачити всіх збігів обставин, які можуть істотно знизити тяжкість злочину, законодавець у статті 69 КК надав повноваження суду вийти за межі санкції, передбаченої за вчинений злочин, за наявності такої сукупності обставин, за якої призначення покарання в межах передбаченої санкції буде явно несправедливим. Але ці обставини мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили створення привілейованих складів злочинів.

Однак, у цій ситуації, на думку суду, сукупність обставин наведених сторонами в угоді, які обумовлюють застосування ст. 69 КК України, не є настільки унікальною, щоб законодавець не міг її передбачити в законі і для якої він визначив в статті 69 КК відповідні повноваження суду. Оскільки збіг обставин, згаданих сторонами, є дуже поширеним, то застосуванням статті 69 КК за такої поширеної сукупності обставин суди створюють підхід, за якого особи, які мають брата, матір, дружину, низьке матеріальне становище, мають отримувати менше покарання за той самий злочин ніж особи, які не мають указаних членів родини.

Суд вважає такий підхід невиправданим і дискримінаційним.

ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 N 7 указує, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Покарання, призначене судом із застосуванням ст. 69 КК, не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК.

Щодо особи, винної у вчиненні декількох злочинів, суд може призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, окремо за кожний злочин або тільки за один із них і остаточно визначити покарання за правилами ст. 70 КК.

Указані в угоді обставини, на думку суду, не є унікальними, не надають можливості дійти переконання про доцільність застосування цієї статті указаного Кодексу до обвинуваченого.

Статтею 75 КК України визначено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 N 7 указує, що судам необхідно мати на увазі, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Суд враховуючи тяжкість злочинів, особу обвинуваченого та інші обставини справи, у цій ситуації, не може дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, як наслідок відповідно не може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, запропоноване в угоді, так як наведені відомості з цього питання не є належним чином мотивовані.

Щодо питання того, що угода не відповідає інтересам суспільства, то суд виходить з такого.

Розмір майнової шкоди, завданої злочином, відповідно до угоди та обвинувального акту - 12 463 290, 05 грн.

Відповідно до угоди ОСОБА_7 погодився відшкодувати частково завдану шкоду у розмірі 10 000 грн.

Відшкодування решти збитків, за цією угодою, домовлено покласти на інших обвинувачених, хоча вони не є сторонами даної угоди.

Що указує на те, що фактично збиток у 12 453 290, 05 грн. у разі затвердження угоди навряд чи буде відшкодований.

Щодо питання того, що умови угоди порушують права, свободи, інтереси інших осіб, то суд виходить з такого.

У обвинувальному акті та угоді указано, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини вчинені ним у співучасті з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , хоча обвинувальні вироки відносно даних осіб відсутні та їм обвинувачення у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 за будь-якими із статтею КК України не висувалося.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого ( АДРЕСА_2 ; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995_004 ), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики). Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …», або ж обвинувачують у вчиненні злочину, «… та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Тож, затвердження угоди в такому форматі, як він відображений в обвинувальному акті та угоди, порушувало б права та свободи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Тобто, дана угода не відповідає наведеним вимогам частини 7 статті 474 КПК України.

З положень п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право, у разі надходження у його провадження обвинувального акту разом з угодою, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

Перелік судових рішень, які суд має право прийняти у підготовчому судовому засіданні є імперативним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення ч. 7 ст. 474 КПК України, про продовження судового провадження у загальному порядку у разі відмови в затвердженні угоди, у даному випадку застосовані бути не можуть, оскільки вони застосовуються лише у тих випадках коли угоду було укладено на етапі судового розгляду (судовий розгляд здійснюється після постановлення ухвали суду про його призначення у відповідності до положень Глави 28 КПК України), у даному ж випадку (підготовче провадження Глава 27 КПК України) слід керуватися даною нормою, однак в частині, яка регламентує, що у разі відмови в затвердженні угоди, укладеної на етапі досудового розслідування, останнє продовжується у загальному порядку.

В свою чергу, суд звертає увагу учасників процесу, що кримінальне провадження у разі відмови в затвердженні угоди, підлягає поверненню прокурору незалежно від того чи було дотримано стороною обвинувачення вимоги ст. 291 КПК України та Кримінального процесуального Кодексу в цілому при складанні обвинувального акту.

За таких обставин суд, враховуючи той факт, що обвинувальний акт у провадженні надійшов до суду з угодою про визнання винуватості, та у затвердженні якої було відмовлено, вважає, виходячи з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, що кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

На підставі викладеного та керуючисьст. ст. 1-29, 131-132, 314-318, 369-372, 376, 468-469, 471, 473-475 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 05.07.2018 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Київської області ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_6 , у рамках кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.07.2018 за № 0000154 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 ККУкраїни, відмовити та повернути дане кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 Кримінального процесуального Кодексу України.

Повторне звернення з угодою, у даному кримінальному провадженні, не допускається.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту 14:00 год. 30.07.2018.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3