Номер провадження: 11-сс/785/946/18
Номер справи місцевого суду: 520/1721/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуадвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000097, внесеному до ЄРДР 22.11.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України,

встановив:

Зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000097 від 22.11.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК Українита накладено арешт на:

- нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, розміром 40/100 частки, загальною площею 15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №39 із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);
- нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, розміром 60/100 частки, загальною площею 15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №36 із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

У апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначив, що вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, з таких підстав:

- слідчий суддя, порушивши вимоги ч. 6 ст. 173 КПК України, розглянув клопотання слідчого про арешт майна поза межами строку, визначеного зазначеною нормою кримінального процесуального закону;

- слідчим суддею, на порушення вимог ч. 7 ст. 173 КПК України, не було надіслано копію ухвали власникам майна;
- слідчий суддя не дав правової оцінки тій обставині, що власник майна немає жодного відношення до кримінального провадження, оскільки не є підозрюваним, обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого;

- слідчий, в порушення вимог ст. 171 КПК України, не навів у клопотання належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.

Посилаючись на наведені доводи, адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Заслухавши доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Мотивуючи необхідність задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя, пославшись на зміст клопотання слідчого, щодо фактичних обставин кримінального провадження, на положення ст. 170 КПК України зазначив, що приходить до переконання про відповідність вказаних об`єктів нерухомості ознакам, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, зокрема в частині можливого здобуття права власності на вказані об`єкти в порушення установленого законом порядку, що таким чином свідчить про те, що таке майно може бути предметом злочину в рамках даного кримінального провадження.
Окрім того, слідчий суддя зазначив, що враховує обґрунтованість доводів слідчого про наявність ризиків подальшої реалізації зазначеного нерухомого майна, що свідчить про наявність необхідності в забезпеченні його збереження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження, адже, згідно відомостей з інформаційної довідки, наявної в матеріалах клопотання, 22.01.2018 року було зареєстровано право приватної спільної часткової власності за громадянами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Слідчий суддя також дійшов висновку про те, що з метою збереження зазначених у клопотанні об`єктів нерухомості, виключення можливості їх перепродажу або іншого відчуження, забезпечення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, враховуючи, що зазначені об`єкти нерухомості є предметом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України, клопотання слідчого підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчий у клопотанні зазначив, що здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , невстановленими особами проведено будівельні роботи, які мають ознаки самочинного будівництва, а саме збудовано споруду, яка складається з двох цегляних стін, за якою розташовано газову заправку.
За попередньою інформацією, вбачається, що вказану споруду збудовано з порушенням норм містобудівного та земельного законодавства, а з відповіді Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, встановлено, що станом на 31.12.2012 року, право власності (користування) на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано, кадастровий номер на вказану земельну ділянку не визначався та не присвоювався.
Також встановлено, що згідно записів Книг реєстрації, станом на 31.12.2012 року, право власності (користування) на земельну ділянку з кадастровим номером :17:001:0030, не зареєстровано, а відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :17:001:0030 помилково перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру, у зв`язку з чим, здійснюються заходи щодо виправлення технічної помилки.
Встановлено також, що відомості щодо реєстрації вказаної земельної ділянки, а також відомості щодо наявності документів, які дають право проводити будівельні роботи, - відсутні.
Окрім цього, в архіві управління дані щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови, дозволів на виконання будівельних робіт та акту про готовність об`єкта до експлуатації за вищевказаною адресою відсутні.
Як зазначено у відповіді Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, на теперішній час не має діючих паспортів прив`язки тимчасових споруд за вищевказаною адресою.
Згідно з інформацією КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, станом на 31.12.2012 року в комунальному підприємстві право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстроване, а станом на 26.10.2017 року, інвентаризаційна справа за даною адресою не зареєстрована.
Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 22.01.2018 року, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості №39, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , право власності на нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, 40/100 частки, загальною площею 15 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано у формі приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 .
Окрім того, 22.01.2018 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , посвідчено договір купівлі-продажу нерухомості №36, а саме 60/100 частин нежитлової будівлі, об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 15 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_10 .
Зазначені обставини свідчать про наявність ризику подальшої реалізації зазначеного нерухомого майна, що в подальшому може унеможливити перехід майнових прав на зазначений об`єкт до законного власника.
До того ж, щодо вказаного об`єкту нерухомого майна, існує сукупність достатніх підстав вважати, що він є доказом злочину, тобто містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та набутий кримінально протиправним шляхом.

Прокурор у судовому засіданні надала копію постанови слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 від 24.02.2018 року про перекваліфікацію кримінального провадження №0000097 зі статті 272 ч.1 КК України Порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на ст.197-1 ч.1 КК України Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво, пояснивши, що зведення арештованого нерухомого майна було здійснено без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на будівництво, а тому зазначене нерухоме майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Аналіз змісту клопотання слідчого та ухвали слідчого судді показав, що у зазначених процесуальних документах, дотримані вимоги наведених вище норм кримінального процесуального закону та доведено, що нерухоме майно є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що правова кваліфікація кримінального провадження змінена на ч. 1 ст. 197 КК України, - самовільне захоплення земельної ділянки.
Отже, апеляційним розглядом встановлено, що на даній стадії досудового слідства, є підстави вважати, що нерухоме майно, на яке накладено арешт, може бути використано як доказ самовільного захоплення земельної ділянки у кримінальному провадженні, тому колегія суддів вважає, що довід апеляційної скарги про те, що вилучене майно не є речовим доказом у кримінальному провадженні не відповідає дійсності, до того ж, є передчасним.
Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 98, 170-173, 370, 376, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 та накладено арешт на нерухоме майно у кримінальному провадженні №0000097 внесеного до ЄРДР 22.11.2017 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3