Справа №463/2855/18
Провадження №1-кп/463/403/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 р. Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши в підготовчому засіжанні у залі суду матеріали кримінального провадження № 0000035 від 03.03.2018 з обвинувальним актом, затвердженого прокурором Личаківського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_4 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 369 ч.3 КК України,

встановив:

В провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000035 від 03.03.2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, який надійшов до Личаківського районного суду м. Львова суду

Згідно з ч. 3 ст. 35 КПК України вказане кримінальне провадження визначене для розгляду головуючому судді ОСОБА_1 .
Згідно ухвали Львівської міської ради від 27.04.2017р. № 1958 про внесення змін до ухвали міської ради від 02.03.2017р. № 1580 «Про затвердження списку присяжних районних судів м. Львова», ОСОБА_4 затверджено присяжним, та відповідно до цього, у визначених процесуальним законодавствам випадках, останній приймав участь у розгляді Личаківським районним судом м. Львова справ будучи у складі суду. Крім того, ОСОБА_4 будучи присяжним приймав участь у розгляді цивільних справ, де головуючим суддею був як і я, так і інші судді Личаківського районного суду м. Львова.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо обвинувачений чи потерпілий працює або працював у суді до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження.

Згідно ч.2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня винесення такого клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Згідно ч. 2 ст. 1 ст. Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з п. 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) «особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, що свідчать про його безсторонність. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться».

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу, відповідно, запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

З огляду на наведене, керуючись, ст.ст. 32, 34, 35, КПК України -

у х в а л и в:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України направити до Апеляційного суду Львівської області для визначення підсудності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1