пр. № 1-кс/759/4315/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2018 року слідчий суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 8, ОСОБА_3 про арешт майна, поданого в кримінальному провадженні №0006797 внесеного до ЄРДР 24.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 8, ОСОБА_3 про арешт майна, поданого в кримінальному провадженні №0006797 внесеного до ЄРДР 24.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, в якому прокурор просить накласти арешт на нерухоме майно, із забороною відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій, щодо квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ).

Обґрунтовуючи згадане клопотання, прокурором зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що група осіб, що діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 , 23.08.2018, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинила неправомірні дії, що порушують права і інтереси ОСОБА_5 .

Так, 23.08.2018 до СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві надійшло звернення ОСОБА_5 про те, що 23.08.2018 о 08 год. 00 хв. невідомі особи шляхом пошкодження замків та вилому вхідних дверей, незаконно увійшли до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в якій останній постійно проживає із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , 2000 року народження.

Крім того, встановлено, що 16.01.2013 між ОСОБА_5 . ОСОБА_7 укладено Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого останній отримав 958 тис. грн, які зобов`язувався повернути до 16.03.2013. Для забезпечення виконання позики, 16.01.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2015 по справі № 759/4886/14-ц, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , про стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2016 у справі частково скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково та звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, посвідченим 16.01.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , зареєстрованим за реєстром № 110, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110,10 кв.м., шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.

В подальшому, 12.05.2016 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2016 по справі № 759/4886/14-ц.

Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.05.2016, заявою ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , підставою зазначеної реєстраційної дії відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2016 по справі №759/4886/14-ц, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 14661945 та дія якого на дату проведення державної реєстрації права власності - зупинена.

Держану реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 .

Так, ОСОБА_4 , подаючи документи та заяву для здійснення державної реєстрації права власності, приховала існування Ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 12.06.2016, що мало суттєве значення для прийняття рішення щодо проведення державної реєстрації, ОСОБА_4 , ввела в оману приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 з метою вчинення шахрайських дій направлених на незаконне заволодіння чужим майном.

Тобто, Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 проведено на підставі рішення суду, яке на час державної реєстрації такого права зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12.05.2016, про що була обізнана ОСОБА_4 як безпосередній учасник (сторона) судової справи № 759/4886/14-ц.
В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.07.2016 у справі № 759/4886/14-ц, Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2015 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2016 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, який на даний час триває.

У зв`язку з викладеним на даний час відсутні будь-які підстави, що свідчать про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно до листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу № 344/02-23 від 30.11.2016, що ОСОБА_5 з метою виконання своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_4 за договором позики, вніс на депозитний рахунок приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі 3 406 217, 64 грн., з яких 3 071 924,88 грн. основного боргу та 334 292,76 грн. 3% річних. Зазначені кошти 20.12.2016 перераховані на рахунок ОСОБА_4 за її вимогою лист приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу № 336/02-23 від 20.12.2016.

Орган досудового слідства вважає, що квартира АДРЕСА_1 , є майном, на яке спрямоване кримінальне правопорушення.

З урахуванням всіх наведених обставин, а саме, явних ознак незаконних дій з боку ОСОБА_4 , яка шахрайським шляхом забезпечила здійснення реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження доказів та необхідності проведення слідчих дій для встановлення об`єктивної істини по справі є необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру, оскільки існують достатні підстави вважати, що даний об`єкт нерухомого майна є предметом злочину.

Арешт даного майна буде забезпеченням запобігання можливості його перетворення, знищення, відчуження, втрати або настання інших наслідків, які мають суттєве доказове значення у кримінальному провадженні та можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що ОСОБА_4 шахрайськими діями заволоділа трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , що є речовим доказом у кримінальному провадженні із всіма ознаками, передбаченими ст. 98 КПК України, у слідства є всі підстави для можливого застосування арешту вказаного нерухомого майна, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України (з метою збереження речових доказів).

Разом із цим, враховуючи, що вказане нерухоме майно має істотне значення як речовий доказ у кримінальному провадженні та існує реальна загроза можливості продати, або іншим чином передати вищезазначене майно третім особам, з метою уникнення випадків відчуження арештованого майна або передачі майнових прав на нього до інших осіб, що, в свою чергу, завдасть майнової шкоди потерпілій особі та буде перешкоджати проведенню повного та всебічного досудового розслідування у кримінальному провадженні, також існує необхідність в забороні вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому просив клопотання задовольнити.

У судовому засідання прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав.

Дане клопотання розглянуто без повідомлення власника майна, щодо якої здійснюється провадження у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України.
Розглянувши дане клопотання, долучені до нього матеріали, вислухавши думку прокурора, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відомості про дану подію внесені до ЄРДР №0006797 від 24.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до розділу другого п. 2.6 п. 2 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ за 2014 рік, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб.

Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому

ст. ст. 276 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

У даному кримінальному провадженні жодній особі підозра не пред`являлась.

Відповідно до ч.3 с.170 КПК України у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті арешт накладається на майно будь - якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу. За приписами ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постанова про визнання квартири речовим доказом у даному кримінальному провадженні не приймалась. Санкція статті 356 КК України не передбачає конфіскації майна, спеціальної конфіскації. Також не вбачаються інші заходи забезпечення кримінального провадження.

За наведених обставин посилання прокурора неа необхідність арешту майна з метою збереження як речового доказу є безпідставними, так як у даній справі відстуня постанова про визнання квартири речовим доказом. Слід також зауважити, що при даній кваліфікації дій не вбачаю доцільним визнавати квартиру речовим доказом.

Свої інтереси потерпіла сторона може і повинна була захисти шляхом подання клопотання про накладення арешту на майно у цивільній справі.

Виходячи з наведеного слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.. 173, 309, 371, 372, 395, 532КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 8, ОСОБА_3 про арешт майна, поданого в кримінальному провадженні №0006797 внесеного до ЄРДР 24.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом 5-ти днів з дня її проголошення, а особами без виклику яких постановлено ухвалу протягом 5-ти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя

Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 .