Ухвала
Іменем України

14 серпня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-7872 ск 18
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002618 щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Ясениця-Сільна Дрогобицького району Львівської області, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст.185 КК України до штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2018 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року в частині призначеного покарання ОСОБА_4 змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, із призначенням покарання у відповідності до ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 1700 грн.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання 3 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 1 рік, згідно з вироком Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року, та штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, яким ОСОБА_4 призначено покарання у виді штрафу, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, постановлено виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому,що він 27 листопада 2016 року, приблизно о 9 годині, з корисливих мотивів, проник в гаражне приміщення по АДРЕСА_2 , звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_5 вартістю 500 грн.
ОСОБА_4 , виконав всі дії, які вважав необхідними для викрадення майна, однак не закінчив даний злочин з причин, які не залежали від його волі, оскільки був виявлений ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом неправильно застосовано звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а призначене останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК України, за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надану до неї копію судового рішення і матеріали, суд не вбачає підстав для її задоволення.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та застосування ст. 71 КК України, прокурором у касаційній скарзі не оспорюється.
Що стосується покарання призначеного апеляційним судом ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК України, яке, на думку прокурора, є м`яким і не відповідає вимогам закону, то касаційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_4 апеляційним судом дотримані.
Зокрема, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, усі обставини справи, особу винного, який раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Також, призначаючи покарання апеляційний суд послався на те, що замах на викрадення майна здійснено на незначну суму.
Врахувавши наведене та взявши до уваги щире каяття винного, добровільне відшкодування завданих збитків суд визнав такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і відповідно до вимог ст. 69 КК України, перейшов до іншого, не передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, більш м`якого покарання, а саме штрафу.
Зваживши на всі обставини справи, серед яких й ті, на які посилається прокурор у скарзі, суд призначив ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання із застосуванням ст. 69 КК України, є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_4 та попередженню вчинення ним нових правопорушень. Визначено ОСОБА_4 і остаточне покарання, відповідно до ст. 71 КК Україи. Підстав вважати його невиправдано м`яким колегія суддів не вбачає.
Більше того, касаційна скарга прокурора зводиться до того, що апеляційний суд безпідставно призначив ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції статті обвинувачення. Однак, як убачається із доданої копії судового рішення, апеляційний суд дійсно застосував ст. 69 КК України, разом із тим призначив ОСОБА_4 , інше, більш м`яке покарання, не зазначене в санкції статті обвинувачення.
Також, не відповідають дійсності твердження прокурора про безпідставне звільнення апеляційним судом ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та не покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки таке покарання було визначено ОСОБА_4 вироком Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України за вчинення іншого злочину.
В даному випадку, суд лише визначив покарання за сукупністю вироків, відповідно до ст. 71 КК України, правильно, як того вимагає ч. 3 ст. 72 КК України, вказавши про їх самостійне виконання.
Враховуючи викладене, касаційні вимоги прокурора безпідставні.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи зазначене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7