Ухвала

Іменем України

13 вересня 2018 р.

м. Київ

Справа № 753/23899/16-к
Провадження № 51-7282 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання ОСОБА_5 за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 6 липня 2010 року і остаточно обрано покарання йому у виді шести років позбавлення волі .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в рахунок матеріальної шкоди 2537 грн. 29 коп., в рахунок моральної шкоди 50000 грн.
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень 23 травня 2014 року приблизно о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в результаті словесного конфлікту з приводу вживання ОСОБА_5 алкогольних напоїв, наніс п`ять цілеспрямованих ударів лезом ножа господарсько-побутового призначення ОСОБА_4 в область черевної порожнини, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді проникаючих колото-різаних поранень живота.
Таким чином, ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та не дали належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам його вчинення, даним про особу засудженого, який неодноразово судимий та на шлях виправлення не став. Вказує на рецидив злочину, наголошує на тому, що ОСОБА_5 вже притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КК України та зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано приєднано до призначеного покарання за сукупністю вироків невідбуте ОСОБА_5 покарання за попереднім вироком частково, а не повністю.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та кваліфікація його дій у касаційній скарзі потерпілим ОСОБА_4 не оспорюються та не заперечуються.

Потерпілий порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Крім того, суд врахував обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого. Суд також врахував особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини та скоїв злочин, не відбувши покарання за попереднім вироком, характеризується звичайно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, взяв до уваги думку потерпілого та обґрунтовано обрав ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 121 ч. 1 КК Українита з застосуванням ст. 71 КК України за сукупністю вироків, оскільки злочин останній скоїв не відбувши покарання за попереднім вироком.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду та зазначив, що покарання обвинуваченому ОСОБА_5 призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінально караних діянь. При цьому, апеляційний суд послався й на роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги потерпілого, які є аналогічними доводам касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3