Справа №487/1625/17 13.09.2018
У Х В А Л А
13 вересня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
-обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України,
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Визначено обчислювати строк покарання з моменту його затримання. Постановлено в строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 зарахувати строк його тримання в умовах ІТТ, а саме з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 грн, та на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 527,76 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 просить вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України та призначити обвинуваченому покарання згідно санкції даної статті.

Прокурор просить вирок змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону відповідно до змін, внесених Законом України № 838-VІІІ від 26.11.2015) зарахувати у строк покарання призначеного ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, яки подали апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, деяким доказам взагалі не дав оцінку. Внаслідок чого неправильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України.

Зазначає, що всі дії ОСОБА_6 були викликані неприязними відносинами з потерпілим ОСОБА_10 , та спровоковані останнім. Після вчиненого, ОСОБА_6 сам викликав працівників поліції та не намагався покинути місце події.

Просить врахувати, що у ОСОБА_6 не було мети наносити тяжкі ушкодження ОСОБА_10 , а наніс їх з необережності.

Зазначив, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро кається, співпрацював з органом досудового розслідування. Крім того, він є інвалідом дитинства, отримує невелику пенсію, яка витрачається на лікування, проживає з матір`ю, у якої на утриманні знаходяться батьки похилого віку.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій, вважає, що вказаний вирок підлягає зміні в частині зарахування строку попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р. перебував в ізоляторі тимчасового тримання та не застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону відповідно до змін, внесених Законом України № 838-VIII від 26.11.2015).

Встановлені судом першої інстанції обставини.

30 грудня 2016 року близько 15:00 год., у ОСОБА_6 , в приміщенні кухні у квартирі АДРЕСА_2 , виник словесний конфлікт з ОСОБА_10 , в результаті чого між ними почалась бійка.

Під час бійки у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 схопив ніж та умисно наніс один удар в область правого плеча ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження, які відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що потягнули за собою смерть потерпілого ОСОБА_10 , яка настала через нетривалий час.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого. Його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора ОСОБА_7 та заперечення проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд прийшов до таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи апелянта про неправильну оцінку доказів судом першої інстанції, про вчинення ОСОБА_6 злочину з необережності, позбавлені підстав, з огляду на наступне.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав, та пояснив, що 30.12.2016 р. він прийшов до квартири ОСОБА_11 , де сварилися ОСОБА_12 з ОСОБА_10 . В ході сварки він зробив ОСОБА_10 зауваження, після чого почалась сварка між ним та ОСОБА_10 , в ході якої ОСОБА_10 його вдарив та штовхнув, внаслідок чого він впав. Піднімаючись, він схопив ножа з підлоги та відмахнувся ним. ОСОБА_10 зробив два кроки назад та почав падати. Він з ОСОБА_13 почали надавати ОСОБА_10 першу медичну допомогу. ОСОБА_14 викликав швидку допомогу, а він викликав поліцію.

Однак, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про вчинення злочину з необережності спростовані доказами, дослідженими судом.

В суді свідок ОСОБА_15 пояснила, що 30.12.2016 р. в квартирі до ОСОБА_11 в її присутності відбулася сварка між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , яка переросла у бійку, в ході якої ОСОБА_10 вдарив ОСОБА_16 , внаслідок чого останній впав на підлогу. Момент нанесення ОСОБА_6 удару ножем ОСОБА_10 вона не бачила. Потім бачила, що ОСОБА_11 та ОСОБА_16 знаходилися в правому кутку кухні біля кухонної стінки. ОСОБА_11 стояв обличчям до ОСОБА_16 , та почав спиратися об стінку і спускатися до полу, в цей момент вона побачила, як з ключиці ОСОБА_11 тече кров.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_13 , який суду пояснив, що між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 виник конфлікт, в результаті чого останні почали битися між собою. Як саме ОСОБА_19 наніс удар ОСОБА_10 , свідок не бачив. Бачив лише, як ОСОБА_20 почав падати на підлогу, та у нього з плеча текла кров.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що вона разом із дочкою знаходилися в іншій кімнаті, та на кухню не заходила. В кімнаті вона чула, як між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 виник конфлікт. Через деякий час почула крики, які роздавалися з кухні, з проханням викликати швидку допомогу.

З протоколу огляду від 30.12.2016 р. вбачається, що на трупі ОСОБА_10 на правій стороні грудної клітини під ключицею містилася рана овальної форми з речовиною бурого кольору, схожою на кров.

В основу вироку судом першої інстанції покладені висновки судово-медичної експертизи №7 від 24.02.2017 р., згідно яким смерть ОСОБА_10 настала внаслідок проникаючого колото-різаного сліпого поранення грудної клітки з пошкодженням підключичної артерії, верхньої долі правої легені, що супроводжувалися гострою крововтрати, та ускладнилося геморагічним шоком.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 застосував ніж, який підібрав з підлоги, що у потерпілого ножа не було, а ОСОБА_6 , діючи умисно, цілеспрямовано наніс удар ножем потерпілому у грудну клітину.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що удар ножем він заподіяв ненавмисно, а лише відмахнувся ним, спростовуються даними щодо характеру заподіяних тілесних ушкоджень та їх локалізацію (заподіяно проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з пошкодженням підключичної артерії, верхньої долі правої легені), механізму їх утворення.

Крім того, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він оборонявся, і після падіння схопив ніж з підлоги, не є слушними, оскільки згідно висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, а у потерпілого при бійці ножа не було. Застосоване обвинуваченим знаряддя злочину ніж, також свідчить про те, що ОСОБА_6 діяв умисно, що спростовує доводи апелянта про необережний характер дій обвинуваченого.

Тобто, підстав для застосування ножа у ОСОБА_6 не було, що також вказує на умисний характер його дій.

В суді обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив, що саме він заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Висловлені обвинуваченим доводи про відсутність у нього умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та те, що він діяв, захищаючись, позбавлені підстав, оскільки спростовані показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , з показань яких слідує, що під час бійки ножа у потерпілого не було, а ніж застосував саме обвинувачений.

Таким чином, позбавлені підстав доводи захисника ОСОБА_5 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, визнавши ОСОБА_6 винним в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, на обліку в обласному психіатричному диспансері та наркодиспансері не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, виявляє органічний розлад особистості внаслідок ДЦП, без ознак психозу і слабоумства.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, у виді позбавлення волі та за розміром, наближеним до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 121 КК України. На думку апеляційного суду, призначене покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував у ізоляторі тимчасового тримання з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р., та не застосовано положення ч.5 ст. 72 КК України, є слушними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 перебував у ізоляторі тимчасового тримання, з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р., тому, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування призначеного ОСОБА_6 покарання необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення в період з 30.12.2016 р. по 31.12.2016 р., із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За такого, апеляційна скарга прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 року у відношенні ОСОБА_6 змінити та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3