УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2018 року

м. Київ
Справа № 753/16691/17

Провадження № 51-6084ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року в межах кримінального провадження № 0009463 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Дніпровського районного суду від 24 листопада 2017 року за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 186, ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю, та звільнено 04 лютого 2017 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він 30 серпня 2017 року приблизно о 10:50, перебуваючи у торговому залі гіпермаркету «Епіцентр», що розташований на пр. Григоренка, 40 у м. Києві, шляхом вільного доступу, повторно таємно намагався викрасти майно належне ТОВ «Епіцентр К» на загальну суму 2 332, 75 грн, але з причин, що не залежали від його волі, не довів злочин до кінця, оскільки був затриманий працівниками охорони вказаного гіпермаркету.
Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити постановлені щодо ОСОБА_5 судові рішення, застосувати ст. 75 КК та звільнити засудженого від призначеного покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій призначивши засудженому реальну міру покарання та не застосувавши ст. 75 КК, не повною мірою врахували, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, має на утриманні двох дітей, а також думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні для останнього. З огляду на викладене, ОСОБА_4 вважає, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, є занадто суворим.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.

Доводи захисника, щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме: що він раніше неодноразово судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Крім того, судом враховано обставину, що пом`якшує покарання засудженому - щире каяття й відсутність обставин, що його обтяжують.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому мінімального покарання визначеного санкцією статті за якою, його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 1 рік. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд. Підстав для застосування ст. 75 КК, Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, і не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3