Постанова

іменем України
5 липня 2018 року

м. Київ
справа № 643/5199/14
провадження № 51-4178км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2011 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, статтями 70, 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 5 грудня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки: за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 11 січня 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Цивільні позови потерпілих задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь: ОСОБА_8 250 грн, ОСОБА_9 270 грн, ОСОБА_10 250 грн, ОСОБА_11 200 грн, ОСОБА_12 350 грн, ОСОБА_13 220 грн, ОСОБА_14 400 грн, ОСОБА_15 270 грн, ОСОБА_16 200 грн, ОСОБА_17 350 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_20 9000 грн та на користь ОСОБА_21 9000 грн. Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено судом відповідно до вимог закону.

За вироком також засуджено ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , рішення щодо яких не оскаржуються.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 вчинив ряд крадіжок майна та грошей потерпілих, завдавши їм матеріальної шкоди на різні суми, а саме: 8 грудня 2013 року ОСОБА_22 на суму 250 грн; 12 грудня 2013 року ОСОБА_9 на суму 270 грн; 15 грудня 2013 року ОСОБА_16 на суму 200 грн; 17 грудня 2013 року ОСОБА_15 на суму 270 грн; 17 грудня 2013 року ОСОБА_14 на суму 400 грн; 21 грудня 2013 року ОСОБА_13 на суму 220 грн; 22 грудня 2013 року ОСОБА_17 на суму 250 грн; 21 січня 2014 року ОСОБА_11 на суму 200 грн; 25 грудня 2013 року ОСОБА_23 на суму 250 грн; 25 грудня 2013 року ОСОБА_24 на суму 200 грн; 7 січня 2013 року ОСОБА_25 на суму 160 грн; 7 січня 2013 року ОСОБА_12 на суму 240 грн.
Крім того, ОСОБА_7 11 грудня 2013 року приблизно о 12:00, перебуваючи біля будинку № 33 на вул. Блюхера у м. Харкові, будучи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ударив ОСОБА_26 лівою рукою в обличчя, завдавши останньому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також 30 грудня 2013 року приблизно о 6:00 ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , діючи за попередньою змовою, біля будинку № 44а на вул. К. Уборевича у м. Харкові напали на ОСОБА_21 і, погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя й здоров`я (погроза застосувати ніж), яку сприйняла потерпіла як реальну, заволоділи майном останньої та з місця злочину зникли, розпорядившись майном на власний розсуд.
30 грудня 2013 року приблизно о 6:00 ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 діючи за попередньою змовою біля будинку № 36 на вул. Блюхера в м. Харкові напали на ОСОБА_27 і погрожуючи застосуванням насильства, небезпечним для життя й здоров`я (погроза застосувати ніж), яку потерпіла сприйняла як реальну, заволоділи майном останньої та з місця злочину зникли, розпорядившись майном на власний розсуд.
У подальшому, 1 січня 2014 року приблизно о 22:30, ОСОБА_7 біля будинку № 44а на вул. К. Уборевича у м. Харкові, застосувавши насильство, яке не було небезпечним для життя і здоров`я, відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_28 , після чого з місця скоєного зник.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок районного суду в частині призначеного покарання засудженому ОСОБА_7 скасував. Призначив ОСОБА_7 : за ч. 2 ст. 125 КК покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд визначив остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував даних про особу ОСОБА_7 , пом`якшуючих вину обставини та відсутності обтяжуючих, що в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів, і призначив явно несправедливе покарання. З урахуванням усіх обставин справи та даних про особу ОСОБА_7 йому слід призначити покарання за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням положень статей 69, 69-1 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу захисника і просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги і просила залишити вирок апеляційного суду без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікації дій захисник у касаційній скарзі не оспорює.

При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання за ч. 2 ст. 187 КК внаслідок суворості є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
З вироку районного суду вбачається, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував тяжкість вчинених злочинів, дані про особу винного, котрий ріс та виховувався у дитячому будинку, має непогашені судимості за корисливі злочини, перший злочин вчинив у неповнолітньому віці, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, має захворювання у вигляді диссоціального розладу особистості, у зв`язку з чим перебуває на диспансерному обліку, має захворювання у вигляді алергічного дерматиту та гострого циститу.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття й добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим ОСОБА_27 і ОСОБА_21 , а також наявність у засудженого захворювання у вигляді диссоціального розладу особистості. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
З урахуванням викладеного, а також зваживши на те, що засуджений просив надати йому шанс на виправлення і має намір створити сім`ю, суд дійшов висновку про призначення засудженому в межах санкцій ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК, а також про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК при призначенні покарання за ч. 2 ст. 187 КК та про визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Разом з цим, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням районного суду і зазначив про порушення ним вимог ч. 1 ст. 69 КК. В обґрунтування зазначив, що місцевий суд, пославшись на пом`якшуючи покарання обставини, не умотивував яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої, оскільки застосування положень ст. 69 КК в даному випадку є необґрунтованим, а само покарання - явно несправедливим через м`якість.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, врахувавши щире каяття засудженого у вчиненому, добровільне часткове відшкодування завданого збитку потерпілимОСОБА_27 і ОСОБА_21 , а також наявність у ОСОБА_7 захворювання у вигляді диссоціального розладу особистості, дійшов обґрунтованого висновку про призначення останньому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК однак наближеного до мінімального розміру.
Покарання, призначене ОСОБА_7 апеляційним судом, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК.
Відповідно до вимог ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 збитки завдані потерпілимОСОБА_27 і ОСОБА_21 в повному обсязі не відшкодував, а тому підстави для застосування положень ст. 69-1 КК при призначенні засудженому покарання відсутні.
Переконливих доводів щодо явної несправедливості призначеного засудженому покарання внаслідок суворості у касаційній скарзі не міститься, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3