Постанова
Іменем України

17 липня 2018 року

м. Київ
справа № 336/4521/15-к
провадження № 51-1717км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001207, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2011 року за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього належного йому майна; 24 квітня 2014 року звільненого умовно-достроково на 1 рік 7 місяців та 7 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ст. 287 КК за відсутністю в його діях складу злочину.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 27 березня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.
Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 06 червня 2015 року о 09:30, являючись власником мопеда Kanuni та особою, яка відповідальна за експлуатацію вказаного транспортного засобу, знаходячись на заправній станції «Shell» по вул. 8 Березня, 55 у м. Запоріжжя, маючи об`єктивну можливість впевнитись в тому, що ОСОБА_7 не має посвідчення водія будь-яких категорій, а відповідно і не має права керувати транспортними засобами, добровільно надав свою згоду на здійснення останнім поїздки на його мопеді. В ході поїздки водій ОСОБА_7 при перетині однієї зі смуг проїжджої частини вул. 8 Березня та трамвайної колії, виконуючи маневр повороту ліворуч на іншу смугу проїжджої частини, по якій здійснюється рух в напрямку вул. Куйбишева, внаслідок порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, допустив виїзд керованого ним мопеда за межі проїжджої частини вул. 8 Березня з послідуючим наїздом на дерево, внаслідок чого йому та пасажиру ОСОБА_6 було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Виправдовуючи ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд першої інстанції послався на те, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 287 КК.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав докази обвинувачення недопустимими, при цьому свого рішення належним чином не мотивував. Зокрема заперечує правильність визнання незаконною постанови слідчого про виділення матеріалів досудового розслідування від 24 червня 2015 року, оскільки вона фактично є рішенням про надання копій окремих письмових доказів з матеріалів одного кримінального провадження в інше. При цьому зазначає, що суд поза увагою залишив відстуність у діючому КПК норм врегулювання питання процедури передачі копій письмових доказів з одного кримінального провадження в інше, а також те, що зміст постанови слідчого від 24 червня 2015 року відповідає вимогам ст. 110 КПК. Вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням вимог ст. 409 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні, прокурор підтримав касаційну скаргу та просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченогоє склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
З матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції, встановивши, що органом досудового розслідування не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, виправдав останнього за ст. 287 КК.
При цьому, виправдовуючи ОСОБА_6 , суд зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення. Визнаючи докази неналежними і недопустимими, мотивував свої висновки щодо кожного окремого доказу.
Так, приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК, суд правильно виходив з того, що в його діях відсутня суб`єктивна сторона складу цього злочину, зважаючи на те, щоза цією нормою закону відповідальність настає лише за умисні дії особи, що є відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, а не тільки за настання у потерпілого середньої ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, тяжких тілесних ушкоджень або смерті з необережності.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 в своїх поясненнях заперечував факт того, що йому було відомо про відсутність в ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, а ОСОБА_7 у свою чергу підтвердив, що він досвід керування мопедом мав, однак про відсутність водійського посвідчення ОСОБА_6 не повідомляв.
При цьому стороною обвинувачення не заявлялось клопотань про допит свідків, які б могли підтвердити факт того, що ОСОБА_6 було відомо про відсутність у ОСОБА_7 водійського посвідчення.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які інші докази, що ОСОБА_6 знав або міг знати про відсутність у ОСОБА_7 права керувати мопедом, а висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність суб`єктивної сторони у складі злочину, в якому обвинувачувався ОСОБА_6 , а саме того, що допуск ОСОБА_6 . ОСОБА_7 до керування транспортним засобом був ним усвідомленим.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо очевидної недопустимості письмових доказів кримінального провадження виходячи з наступного.
Так, постановою слідчого від 24 червня 2015 року з матеріалів кримінального провадження за ч. 1 ст. 286 ККщодо ОСОБА_7 виділені відомості щодо вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст. 287 КК.
Відповідно до виписки з ЄРДР кримінальне провадження за ст.287 КК було зареєстроване 24 червня 2015 року.
Отже саме з цієї дати могло бути розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню за ст. 287 КК, вчинятися будь-які слідчі чи процесуальні дії, збиратися докази, прийматися процесуальні рішення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК, здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Як убачається зі змісту наявних в матеріалах кримінального провадження висновків № 2270М та № 311/15, судово-медична експертиза ОСОБА_7 проводилась в межах кримінального провадження № 0000739 відповідно до постанови слідчого ОСОБА_8 від 16 червня 2015 року, автотехнічна експертиза в межах кримінального провадження № 0000739 відповідно до постанови слідчого ОСОБА_8 від 12 червня 2015 року.
Висновок автотехнічної експертизи щодо дій водія мопеда ОСОБА_7 також не має доказового значення у межах цього кримінального провадження, оскільки відомості, що містяться у ньому не відносяться до предмету доказування за ст. 287 КК.

Наявні в матеріалах кримінального провадження копії довідок щодо відсутності водійських посвідчень в ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також офіційної реєстрації мопеду Kanuni, не датовані.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з тим, що всі процесуальні рішення, які були прийняті до 24 червня 2015 року та стосуються цього кримінального провадження не можуть вважатися законними, а усі докази, які були зібрані до цієї дати, у силу ст. 86 КПК є недопустимими.
Оскільки висновок судово-медичної експертизи, наданий стороною обвинувачення визнаний судом недопустимим доказом, інших доказів того, що внаслідок дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості стороною обвинувачення не зібрано та не надано, суд дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено перед судом настання в результаті дій ОСОБА_6 суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Крім того, постанова слідчого від 24 червня 2015 року, як убачається з її змісту, є постановою про виділення матеріалів кримінального провадження, за результатами прийняття якої відомості про кримінальне правопорушення за ст. 287 КК були внесені до ЄРДР.
Відповідно до ч. 5 ст. 217 КПК рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.
У силу ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, враховуючи те, що слідчий не дотримався вказаних положень закону, приймаючи постанову про виділення з матеріалів кримінального провадження № 0000739 від 06 червня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК відомостей відносно вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК, суд правильно визнав недопустимими докази, які отримані з порушенням порядку встановленому КПК.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що у вказаному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_6 усвідомлював відсутність у ОСОБА_7 права керувати транспортним засобом та свідомо допустив останнього до керування мопедом; що внаслідок такого допуску настали суспільно небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а також, що такі наслідки пов`язані причинно-наслідковим зв`язком з діями ОСОБА_6 й відповідно необхідність виправдання останнього за ст. 287 КК, є обґрунтованим.
Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження за апеляцією прокурора і виніс мотивовану ухвалу, якою визнав вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 законним та обґрунтованим. Усі наведені в апеляційній скарзі доводи, які є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі, і які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та мотивовано їх відхилив.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою безумовне скасування ухвали апеляційного суду, суд касаційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3