Постанова Іменем України

11 квітня 2018 р.

м. Київ
справа № 489/3676/14-к

провадження № 51-497км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002819, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу 25 березня 2002 року ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, звільненого 06 березня 2009 року у зв`язку із відбуттям покарання,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року ОСОБА_6 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року вирок відносно ОСОБА_6 залишено без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, а також розбійному нападі, поєднаному із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому особою яка раніше вчинила розбій, за таких обставин.
21 червня 2011 року приблизно о 12.00 год ОСОБА_6 знаходячись на проспекті Жовтневому між будинками АДРЕСА_2 , діючи з метою заволодіння чужим майном, повторно, шляхом ривка, відкрито викрав золотий ланцюжок ОСОБА_7 , вартістю 2 288, 04 грн.
08 травня 2013 року приблизно о 19.00 год ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, знаходячись на проспекті Миру поблизу будинку № 23-А у м. Миколаєві, діючи з метою заволодіння чужим майном, повторно, застосував до ОСОБА_8 насильство, небезпечне для життя і здоров`я, а саме наніс їй удар по голові твердим тупим предметом, від якого потерпіла впала на землю і втратила свідомість, та заволодів її золотою сережкою, вартістю 1 341 грн.
Дії ОСОБА_6 відповідно були кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України і ч. 2 ст. 187 КК України.
Дослідивши докази, надані стороною обвинувачення, суд дійшов висновку, що вони не доводять того, що кримінальні правопорушення відносно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинені саме ОСОБА_6 , та виправдав останнього через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
У цьому ж кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 були ухвалені такі судові рішення:
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року відносно ОСОБА_6 залишено без зміни.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень відносно ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на те, що суд першої інстанції однобічно і неповно провів судове слідство, не надав оцінку доказам, внаслідок чого не встановив дійсних обставин кримінального провадження та необгрунтовано виправдав ОСОБА_6 у вчиненні грабежу та розбою. Зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не розглянув апеляційну скаргу прокурора, залишаючи її без задоволення, не навів в ухвалі переконливих мотивів на спростування викладених у скарзі доводів.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу частково та вважав, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено, що кримінальні правопорушення відносно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинені саме ОСОБА_6 .
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому встановив, що жоден з цих доказів не доводить, що грабіж та розбій, в яких обвинувачувався ОСОБА_6 , вчинено саме ним.
Суд касаційної інстанції визнає такий висновок правильним, оскільки суд навів у вироку переконливі доводи на його обгрунтування.
За епізодом відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 суд звернув увагу на такі обставини. Потерпіла у своїх показаннях, що стосувалися опису зовнішності особи, яка зірвала з неї золотий ланцюжок, послідовною не була. З показань виправданого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 видно, що під час проведення слідчої дії впізнання потерпіла спочатку вказала на ОСОБА_9 як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, і лише після розмови із слідчим на ОСОБА_6 . Сам протокол впізнання стороною обвинувачення не був наданий суду. З досліджених в судовому засіданні протоколу судового засідання та звукозапису на технічному носії видно, що свідок ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_6 золотий ланцюжок, відмінний від того, який було викрадено у ОСОБА_7 . Що стосується критичного ставлення до явки з повинною ОСОБА_6 , то суд навів у вироку належне обгрунтування свого висновку про неможливість визнати дані, що в ній містяться, допустимим доказом винуватості ОСОБА_6 .
За епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_8 суд взяв до уваги таке. Потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що не бачила обличчя особи, яка вдарила її та викрала її сережку. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що сережку потерпілої йому продав ОСОБА_12 , а останній вказав, що отримав її від ОСОБА_6 та ОСОБА_13 . Свідок ОСОБА_13 заперечив, що знайомив ОСОБА_6 із ОСОБА_12 , а також що він з останнім зверталися до нього з приводу продажу сережки. Ці показання ОСОБА_13 суд розцінив критично із наведенням підстав такого рішення, та визнав достовірними показання ОСОБА_12 , які об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у сукупності. При цьому звернув увагу, що з показань ОСОБА_12 неможливо зробити категоричний висновок про те, що він отримав сережку від ОСОБА_6 .
Таким чином, суд згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що допустимими та достатніми доказами не доведено, що кримінальні правопорушення відносно потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинені саме ОСОБА_6 .
Доводи ОСОБА_6 про його невинуватість не були спростовані стороною обвинувачення за допомогою переконливих доказів, які б не викликали достатньо вагомих сумнівів.
Отже, рішення про необхідність ухвалення щодо ОСОБА_6 виправдувального вироку є обґрунтованим.
При розгляді кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів апеляційної скарги прокурора, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, перевіркою кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3