Ухвала
іменем україни
12 вересня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора особи, щодо якої кримінальне провадження закрито ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108 щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Верхи Луцького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,
відносно якого апеляційним судом скасовано обвинувальний вирок місцевого суду, а вказане провадження закрито за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, апеляційний суд порушив засаду безпосередності дослідження доказів, не дав їм належної оцінки у сукупності та взаємозв`язку, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у кримінальному провадженні достатніх фактичних даних для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. Крім того, на думку скаржника, оспорювана ухвала є невмотивованою й не відповідає приписам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 висловлює аналогічне прохання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції і призначення нового розгляду в цьому суді. Аргументуючи свою позицію, потерпілий зазначає, що апеляційний суд не дотримався вимог статей 94, 419 КПК; при перегляді справи не дослідив й не оцінив усіх зібраних у ній доказів, унаслідок чого ухвалив незаконне рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
На касаційні скарги ОСОБА_6 подав заперечення, в яких він, наводячи відповідні доводи, стверджує про обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції, безпідставність заявлених стороною обвинувачення касаційних вимог і просить залишити їх без задоволення.
Учасникам кримінального провадження належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду.
За вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 квітня 2016 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 41 неоподатковуваного мінімума доходів громадян, що становить 697 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, умисного легкого тілесного ушкодження.

Як установив суд, 14 жовтня 2014 року приблизно о 17.00 год. у приміщенні Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області (на вул. Небесної Сотні, 3) ОСОБА_6 під час раптово виниклого за його ініціативою конфлікту з ОСОБА_7 умисно на ґрунті особистих неприязних стосунків ударив останнього кулаком в обличчя, заподіявши цим легкого тілесного ушкодження у вигляді синця на внутрішній поверхні верхньої губи.

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 06 липня 2016 року скасував указаний вирок місцевого суду, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрив за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних скарг сторони обвинувачення, пояснення ОСОБА_6 , котрий заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах та в поданому на них запереченні, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково на таких підставах.

У силу ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зі змісту статей 370, 404 КПК випливає, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, в тому числі за необхідності і шляхом дослідження доказів. За правилами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Отже, у випадку незгоди апеляційного суду зі змістом певних доказів їх перевірка та оцінка здійснюється з урахуванням засади, закріпленої в цій нормі права та ст. 7 вказаного Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення; при скасуванні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді вироку щодо ОСОБА_6 зазначених вимог закону належно не виконав.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_6 , не погодившись із обвинувальним вироком, подав на нього апеляційну скаргу. У ній він заперечував обґрунтованість його засудження за ч. 1 ст. 125 КК і просив скасувати оскаржуване рішення, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження, вирішив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_6 , а тому скасував вирок і закрив це провадження за недоведеністю вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.

Однак цей суд усупереч положенням статей 7, 23, 404 КПК безпосередньо не дослідив усіх зібраних доказів, покладених в основу вироку, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 й дослідженням висновків судово-медичних експертиз.

Між тим, суд першої інстанції на обґрунтування своїх висновків про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження послався також на ряд інших перевірених у ході слідства доказів, зокрема, на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , судово-медичного експерта ОСОБА_18 , на фактичні дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів, а також у медичній картці ОСОБА_7 .

Попри те, що дія загальної засади безпосередності дослідження показань, речей та документів не обмежується стадією розгляду справи в суді першої інстанції, застосування її продовжується на стадії апеляційного провадження, апеляційний суд у порядку, визначеному законом не дослідив й в ухвалі не проаналізував наведених вище доказів, навпаки всупереч ч. 1 ст. 94 КПК залишив їх без правової оцінки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції неправомірно дав іншу ніж місцевий суд оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам. Крім того, в ухвалі не зазначив, які статті закону порушив місцевий суд та в чому саме вони полягають, не міститься у рішенні й посилання на норму процесуального права, на підставі якої закрито кримінальне провадження.

За таких обставин висновок апеляційного суду про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність закриття щодо нього кримінального провадження не можна визнати обґрунтованим, адже він є передчасним.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, її постановлено з істотним порушення кримінального процесуального закону. Тому це рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Отже, зважаючи на доводи та вимоги в касаційних скаргах, їх слід задовольнити частково.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , крім того, перевірити інші доводи, наведені в касаційних скаргах прокурора та потерпілого, дати на все вичерпну відповідь і ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Касаційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_2 ОСОБА_3