Справа №485/1179/17 09.01.2018
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 січня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року про відмову у задоволені подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_5 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року у задоволені подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити подання і звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 зазначає, що відбуваючи покарання у державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)» він захворів на туберкульоз, внаслідок чого в кінці 2016 року його перевели до державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня», в якій робота для засуджених не передбачена. Під час перебування в установі, він приймав активну участь у благоустрої колонії і в квітні 2017 року з нього знято стягнення.
27.07.2017 р. адміністрацією колонії до суду направлено подання на умовно-дострокового звільнення, яке у судовому засіданні прокурором підтримано.
Приймаючи рішення, на думку апелянта, суд не врахував, що в колонії відсутня промислова зона, вільних місць на громадських засадах немає, він перебуває на лікуванні, і суд не мотивував свої висновки думкою лікаря або його медичною карткою.
За наведеного, вважає, що суд провів неповний судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
Вказує на те, що його належним чином не повідомлено про дату та час розгляду справи, а отримана ним ухвала суду не містить підпису судді.
На думку апелянта, посилання суду на рішення Верховного Суду України від 26.04.2002 р. є безпідставним, оскільки в даному рішенні вказується про необхідність врахування судами думки адміністрації установи виконання покарань, оскільки крім них ніхто не може напевно знати чи стала особа на шлях виправлення. Також вважає, що дане рішення Верховного Суду України застаріло та потребує змін.
У судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази, а відкинув інші. Висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
За наведеного, апелянт вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на правильність застосування норм КПК України і судом застосований закон, який не підлягав застосуванню, а тому ухвала суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Снігурівського районного суду Миколаївської області 03.08.2017 р. надійшло подання адміністрації державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання засудженого ОСОБА_5 в порядку ст. 81 КК України.
ОСОБА_5 відбуває покарання, як засуджений Центральним районним судом м. Миколаєва 25 вересня 2014 року за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до п`яти років одного місяця позбавлення волі. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 12.04.2016 р. ОСОБА_5 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 26.07.2014 р. по 19.12.2014 р. на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції, чинній до 21.06.2017 р.
Засудженому ОСОБА_5 строк покарання за вироком суду рахується з 26.07.2014 р., кінець строку 03.04.2019 р.
Відбутий строк покарання станом на 23.08.2017 р. складав 3 роки 5 місяців 17 днів, що є більше двох третин покарання, призначеного судом за вчинення умисного тяжкого злочину.
За час відбування покарання до засудженого протягом 2014-2016 років п`ять разів застосовувалися стягнення у вигляді ДІЗО-15 діб, догани начальника відділення та начальника установи, сувора догана правами начальника установи. Двічі ОСОБА_5 заохочувався зняттям раніше накладеного стягнення у квітні та липні 2017 року. Як вбачається з характеристики засудженого, останній не працевлаштований. З 2017 року дотримується правил поведінки для засуджених, режиму відбування покарання не порушує, з розумною ініціативою ставиться до робіт з благоустрою, приймає участь у програмі диференційованого впливу «Правова просвіта».
З урахуванням даних про особу засудженого, який притягнутий до кримінальної відповідальності в п`яте, вчинив умисний тяжкий злочин, систематично допускав порушення режиму відбування покарання протягом 2014-2016 років, отримав лише два заохочення протягом нетривалого періоду часу, які пов`язані з його участю у ремонтних роботах на відділенні, тобто за виконання разового доручення. На виробництві та на відділенні на громадських засадах ОСОБА_5 не працевлаштований, як про це зазначено у характеристиці, суд дійшов висновку, що твердження про те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення є передчасним.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження та особову справу засудженого ОСОБА_5 , апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Як вбачається з матеріалів подання, вироком Центрального районного м. Миколаєва від 25.09.2014 р. ОСОБА_5 засуджений за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 12.04.2016 р. на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015 р. ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 26.07.2014 р. по 19.12.2014 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На день розгляду судом першої інстанції подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , останній із призначених 5 років 1 місяця, відбув більше 3 років 5 місяців 17 днів.
Отже з урахуванням того, що ОСОБА_5 засуджений за умисний тяжкий злочин, відбув більше 2/3 строку покарання, призначеного судом, а тому до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення.
Разом з цим, як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.
Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.
Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
З характеристики начальника державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» від 27.07.2017 р. вбачається, що ОСОБА_5 в установах виконання покарань знаходиться з 26.07.2014 р., в цілому характеризується посередньо, мав 5 стягнень та 2 заохочення. 24.06.2016 р. на засіданні комісії установи, розглядалось питання про можливість зміни ОСОБА_5 умов тримання, відповідно до ст. ст. 100, 101 КВК України. Рішенням комісії ОСОБА_5 відмовлено як такому, що не стає на шлях виправлення. 14.11.2016 р. ОСОБА_5 відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відповідно до ст. 82 КК України, як такому, що не пройшов повного курсу лікування від туберкульозу легенів,
Перевіркою матеріалів особової справи встановлено, що ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності п`ять разів, засуджений за вчинення умисного тяжкого злочину, систематично допускав порушення режиму відбування покарання протягом 2014-2016 років, отримав лише два заохочення протягом нетривалого періоду часу, які пов`язані з його участю у ремонтних роботах на відділенні, тобто за виконання разового доручення. На виробництві установи та на відділенні на громадських засадах ОСОБА_5 не працевлаштований, як про це зазначено у характеристиці. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені обставини не свідчать про виправлення засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарань.
Аналізуючи наведене, враховуючи наявність у ОСОБА_5 протягом часу відбування покарання незначної кількості заохочень та переважної кількості дисциплінарних стягнень з дня відбування покарання, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» відносно ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.
Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 , з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
Доводи апелянта про неврахування судом його стану здоров`я та немотивування своїх висновків думкою лікаря чи медичною карткою засудженого є безпідставні, оскільки при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, як зазначено вище, враховуються інші обставини, крім того, за даними медичної довідки ДУ «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» станом на 14.06.2017 р. стан здоров`я засудженого ОСОБА_5 задовільний.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України, для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року, про що просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року про відмову у задоволені подання державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5) спеціалізована туберкульозна лікарня» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Судді
_____________________ ____________ ____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3