Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/298/18
Провадження № 1-кс/572/197/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м.Сарни

Слідчий суддя Сарненського районного суд Рівненської області

ОСОБА_1 , за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 про застосування продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000112 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст..146, ч.2, ст..27 ч.5, ст. 152 ч.3, КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, неодруженого, -

В С Т А Н О В И В:

До Сарненського районного суду Рівненської області надійшло клопотання слідчого СВ Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000112 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст..146, ч.2, ст. 152 ч.3 КК України, ОСОБА_4 .

Згідно матеріалів клопотання ОСОБА_4 , перебуваючи за кермом автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поблизу подвір`я за місцем проживання ОСОБА_7 , що в АДРЕСА_2 , за попередньою змовою групою осіб незаконно позбавили волі останню затягнули та примусили її сісти до салону автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого очікував ОСОБА_4 , чим позбавили потерпілу можливості вільно пересуватись.

В подальшому, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , спричинивши своїми діями моральні та фізичні страждання ОСОБА_7 , які виразилися у залякуванні її фізичною розправою та протиправного утримування останньої в салоні автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відвезли потерпілу до лісового масиву розташованого поблизу с. Чемерне Сарненського району.

Після цього, 31 січня 2018 року приблизно о 02 год., ОСОБА_4 , перебуваючи в лісовому масиві поблизу с. Чемерне Сарненського району Рівненської області, надав для групи осіб із числа ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , належний йому на праві користування автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою задоволення в салоні даного транспортного засобу їхньої статевої пристрасті, всупереч волі ОСОБА_7 .

В подальшому ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 використовуючи пригнічений психологічний стан ОСОБА_7 , внаслідок залякувань закопати її у підготовлену земляну яму, застосувавши фізичне насильство до потерпілої, по черзі вступили з нею в статеві зносини природнім способом проти її волі. ОСОБА_4 05.02.2018р. пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст..146, ч.2, ч.5 ст.27, ч.3 ст.152 КК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання з зазначених у ньому підстав.

Підозрюваний заперечив щодо задоволення клопотання, просив обрати щодо нього домашній арешт.

Захисник заперечив проти задоволення клопотання, вказавши, що пред`явлена підозра не обґрунтована, вчинення будь-яких дій зі сторони підозрюваного відносно потерпілої не підтверджуються матеріалами клопотання, показаннями самої потерпілої, не погодився з наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, просив обрати щодо ОСОБА_4 вид запобіжного заходу домашній арешт.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Вирішуючи питання про законність тримання особи під вартою насамперед слідчий суддя має встановити чи існують підстави для «розумної підозри» щодо причетності підозрюваного до вчинення того злочину, в межах розслідування якого ставиться питання про його тримання під вартою.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення особи. З цього правила випливають два природних наслідки, що тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення.

Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою - прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.

Відповідно до практики Європейського суду «розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, які ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 року).

У відповідності до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Згідно ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу

Наявність обґрунтованої підозри та ризиків у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, була підтверджена при винесені ухвали Сарненського районного суду Рівненської області від 10.02.2018 року при обранні запобіжного заходу тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, інших даних.

Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи за і проти звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її настільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldova).

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Судом враховується вік та стан здоров`я підозрюваного, що не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення, що підозрюваний є особою не працюючою, джерел доходів не має, неповнолітніх дітей на утриманні чи сімї не має.

Продовження відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на його тривалість, не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, а загроза достатньо суворого покарання саме по собі детермінує один з ризиків, передбачених ст.177 КПК України, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню від суду, впливу на потерпілу або свідків, чи належній процесуальній поведінці.

Суду, на даний час, не надано доказів, які свідчать про достатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою для запобігання ризикам, зазначеним в ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, які незначним чином зменшились, але продовжують існувати, лишаються дійсними та триваючими.

У відповідності до положень ст.ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського Суду з прав людини слідчий суддя враховує, що тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, за умови доведеності його вини може спонукати підозрюваного вживати заходів, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності; характер та обставини вчинення злочину, так як вони сформульовані в повідомлені про підозру (вчинення підозрюваним зґвалтування, тобто статевих зносинах із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування), приходить до висновку про наявність підстав вважати, що підозрюваний може чинити перешкоди у здійсненні належного досудового розслідування вказаного кримінального провадження та намагатися ухилитися від органу досудового розслідування чи суду, незаконно впливати на потерпілу у кримінальному провадженні, особливо зважаючи на те, що потерпіла є сиротою, в соціальному контексті є особою слабо захищеною чи перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні іншим чином, а відтак, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_4 в подальшому при здійсненні досудового розслідування належить продовжувати утримувати під вартою.

Крім того, суд вважає, що ствердження адвоката про те, що ОСОБА_4 не вступав у статевий зв`язок з потерпілою, тому його дії мають бути кваліфіковані за іншими статтями безпідставними на даній стадії процесу, оскільки попередня кваліфікація за висунутою підозрою, а саме зґвалтування групою осіб як закінченого злочину, для всіх співвиконавців не впливає те, чи вдалося кожному із ґвалтівників вчинити статевий акт з потерпілою особою, а групове зґвалтування є закінченим злочином з моменту початку статевих зносин хоча б одним із його учасників.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне продовжити строк застосованого запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_9 у виді тримання під вартою.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 184, 192-194, 196, 197, 395 КПК України,

У Х В А Л И В :

Клопотання про продовження застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити для підозрюваного ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 запобіжній захід у виді тримання під вартою з утриманням в Рівненському слідчому ізоляторі до 05 травня 2018 року без визначення розміру застави на підставі ч.4 ст.183 КПК України.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Сарненську місцеву прокуратуру.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним, який перебуває під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Слідчий суддя: