Справа № 149/2037/17
Провадження №11-кп/772/1336/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0000319, внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань 20.06.2017 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 серпня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у вигляді 100 (ста) годин громадських робіт.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 527 (п`ятсот двадцять сім) гривень 76 копійок.
Вирішено питання про речові докази.
Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 16 червня 2017 року в приміщенні Хмільницького відділення ВФ ПАТ КБ «ПриватБанк», що по вулиці Монастирській 1 в місті Хмільнику шляхом вільного доступу таємно викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Philips S388» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 вартістю 1260 гривень в чохлі зі шкірозамінника червоного кольору вартістю 154 гривні, з сім картами операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» та флеш-накопичувачем мікро СД ємкістю пам`яті 2GB вартістю 108 гривень, чим заподіяв потерпілій майнової шкоди на суму 1522 гривні.
В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку суду та закриття провадження у справі через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при прийнятті рішення було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що виразилось в порушенні ст.94 КПК України в частині оцінки доказів та при цьому висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки на його думку ані потерпіла ОСОБА_8 , ані свідок ОСОБА_9 не підтвердили його наміру на вчинення крадіжки. Сам він вважає, що лише привласнив знайдену чужу забуту річ.
В судове засідання обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився, судом повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, що у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд дотримав зазначені вимоги закону, правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.185 КК України. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених та оцінених судом доказах.
Так, з наданих суду першої інстанції показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він бачив, як потерпіла залишила свій мобільний телефон біля терміналу в приміщенні банківської установи. При цьому коли остання покинула приміщення, він забрав телефон з наміром майбутнього повернення.
З показань потерпілої ОСОБА_8 вбачається, що вона залишила (забула) свій телефон біля банкомату при здійсненні банківських операцій. Обвинувачений стояв позаду неї. Виявивши вдома зникнення телефону, вона намагалась подзвонити, однак він був виключений. Повернувшись до банківської установи через 10 хвилин, вона свою річ не знайшла тв. викликала працівників поліції.
Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона разом з потерпілою перебували в приміщенні «ПриватБанку», при цьому обвинувачений стояв позаду них. Через декілька хвилин після того, як вони вийшли з установи потерпіла їй повідомила, що в неї викрали телефон.
Зазначеним показанням обвинуваченого, потерпілої та свідка судом першої інстанції надано вірну оцінку та їх сукупність доводить наявність умислу ОСОБА_7 на вчинення таємного викрадення чужого майна.
За своїм змістом кримінальна відповідальність за ст.185 КК України настає в разі таємного (непомітного для потерпілого чи інших осіб) заволодіння чужим майном.
При цьому як визначено в правовій позиції Верховного суду України, викладеній в Постанові №5-23кс14 від 11.12.2014 року за нормативним визначенням крадіжка це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.
Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують висновків суду.
З урахування вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку суду.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 серпня 2017 року у кримінальному провадженні №0000319, внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань 20.06.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:
Згідно з оригіналом: