Дата документу Справа № 336/1667/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/117/18
Єдиний унікальний № 336/1667/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретарі ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000764, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року,яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який мешкав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено обчислюється з 02.50 год.30.12.2015 р.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 30 грудня 2015 року по день ухвалення вироку 04 квітня 2017 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишено у виді тримання під вартою.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 29 грудня 2015 року у період часу з 21.40 до 22.30 годин ОСОБА_8 , знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_10 , маючи умисел, спрямований на умисне вбивство, наніс ножем, який утримував у лівій руці, не менше двох ударів в черево справа ОСОБА_10 , пошкодивши життєво важливий орган печінку, після чого, не зупиняючись на досягнутому, з метою реалізації свого злочинного умислу, взяв правою рукою з поверхні пральної машини інший ніж та наніс ним не менше трьох ударів в грудну клітку зліва та задню поверхню лівого плеча потерпілого, чим спричинив ОСОБА_10 згідно висновку експерта № 226 від 21.01.2016 р. КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи»: проникаюче поранення грудної клітки зліва (бокової поверхні в 8-му міжребер`ї) із пошкодженням діафрагми і проникненням в черевну порожнину; проникаюче поранення передньої черевної стінки справа з наскрізним пораненням печінки і пораненням жовчного міхура, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення; сліпі поранення (2) грудної клітки зліва (бокової поверхні на рівні 10-го ребра і задньобокової поверхні грудної клітки зліва на рівні 3-го ребра); сліпе поранення задньої поверхні лівого плеча у нижній треті, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Тим самим ОСОБА_8 вчинив всі необхідні умисні дії, які вважав за потрібні для вбивства потерпілого ОСОБА_10 , але не довів свій злочинний намір до кінця через обставини, які від нього не залежали, оскільки, внаслідок надання потерпілому першої медичної допомоги, ОСОБА_10 залишився живим.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок необґрунтованим і незаконним таким, що ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального права, неправильним застосуванням матеріального права, на переконання обвинуваченого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Так, обвинувачений вважає що ряд доказів мали бути визнані судом недопустимими, зокрема протокол огляду місця події, речового доказу кишенькового ножа. Вказує, що зразки для порівняльного дослідження відбиралися в нього за відсутності захисника, що на його думку, з огляду на положення ст.52 КПК України, також є істотним процесуальним порушенням.
Враховуючи викладені порушення, обвинувачений просить скасувати вирок і направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого зазначає доводи, які є аналогічними з доводами викладеними в апеляційні скарзі обвинуваченого. Вважає, що висновки експертів є похідним від недопустимого доказу протоколу огляду місця події, відтак також є недопустимими. Зазначає, що ряд експертиз було проведено з процесуальними порушеннями, оскільки на думку захисника історія хвороби потерпілого на дослідження була надана без дотримання процесуального порядку.

Вважає також, що суд необґрунтовано залишив без змін застосований щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Посилаючись на вказані обставини, захисник просить скасувати вирок, кримінальне провадження закрити і звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти.

Заслухавши доповідь судді доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, вважала вирок законним і обґрунтованим; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_8 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав повністю. Зі змісту його пояснень випливало, що він захищався від дій ОСОБА_10 , який спочатку ображав його, потім наніс удари по обличчю і душив його. Зазначав, що ніж опинився у нього випадково, спочатку він вважав що це виделка, наніс ним 4-5 ударів хаотично у тулуб потерпілого, оскільки той не припиняв своїх дій він перехопив ніж в іншу руку і наніс ще два удари в область плеча ОСОБА_10 .
Вважав, що конфлікт спровокував саме потерпілий, а він діяв з перевищенням меж необхідної оборони. На його переконання, від його ударів наслідки, у виді тяжких тілесних ушкоджень, не могли настати.
Натомість вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які узгоджуються між собою і з письмовими доказами у кримінальному провадженні:

- рапортом оперативного чергового Шевченківського відділення поліції Ленінського відділу ГУНП від 29.12.2015 р.;
- заявою ОСОБА_11 про притягнення до відповідальності ОСОБА_8 за фактом замаху на життя ОСОБА_10 ;
- протоколом про прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення і притягнення до відповідальності ОСОБА_8 від 21.01.2016 р.;
- протоколом огляду місця події від 30.12.2015 р.;
- протоколом огляду від 21.01.2016 р., із заявою ОСОБА_10 про долучення до матеріалів кримінального провадження ножа;
- висновками експертів (судово-медичних експертиз) №226 від 04.02.2016 р., №227/д від 04.02.2016 р., №570Д від 18.02.2016 р., № 972Д від 18.03.2016 р., №980Д від 18.03.2016 р., №571Д від 18.02.2016 р., №169 від 15.01.2016 р., №265 від 21.01.2016 р., № 313 від 17.02.2016 р., № 312 від 17.02.2016 р., № 311 від 17.02.2016 р., № 5290 від 05.01.2016 р., № 5291-д від 05.01.2016 р. №52-Д від 11.01.2016 р. (судової трасологічної експертиза (дактилоскопічне дослідження)),
- висновком акту № 74 судово-психіатричної експертизи від 17.02.2016 р.,
- протоколами слідчих експериментів від 02.03.2016 р. і 03.03.2016 р. з відеозаписом на DVD-R, які визнані речовими доказами, за участю потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 ;
- постановою від 18.03.2016 р., якою визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів кримінального провадження два ножі, матеріали для можливого ДНК дослідження (т.1 а.с.158-159);

- постанови про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 26.02.2016 р.,
та речовим доказами дослідженим під час судового розгляду DVD-R із відеозаписами слідчих експериментів.

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості,і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язкута всебічності, їм була дана належна оцінка.

Версія обвинуваченого про перевищення меж самооборони спростована, а висновки щодо наявності вини ОСОБА_8 у скоєнні замаху на вбивство викладені обґрунтовано і вмотивовано.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, обставини щодо часу і місця події, яка відбулася, факт конфлікту який виник між ним і потерпілим, а також нанесення ударів ножем потерпілому.
Ці обставини підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , протоколом огляду місця події, протоколами слідчих експериментів.
Тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, їх кількість, небезпечний для життя і здоров`я людини характер, можливість заподіяння за вказаних в обвинувальному акті і вироку обставин, предметом (предметами) з колюче-ріжучими властивостями, встановлені висновками експертиз, які сумнівів в обґрунтованості та кваліфікації експертів не викликають. Висновки судово-медичних експертиз щодо можливого знаряддя злочину узгоджуються з висновком судової трасологічної експертизи.
Спричинення потерпілому усього характеру тілесних ушкоджень у короткий проміжок часу, надання потерпілому первинної медичної допомоги і його подальше транспортування в лікарню виключає можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інших, ніж викладено в обвинувальному акті і вироку, обставин.
Виявлені на одязі обвинуваченого крові людини, походження якої від потерпілого не виключається, вилучення під час огляду місця події відбитку пальця руки обвинуваченого, особисті пояснення ОСОБА_8 судово-медичному експерту про те, що 29.12.2015 р. о 21.40 год. він наносив удари кухонним ножем в область грудної клітини, лівої верхньої кінцівки чоловіка у кв. АДРЕСА_2 , викривають саме ОСОБА_8 як особу, що спричинила ножові поранення потерпілому ОСОБА_10 .
Версія обвинуваченого про самооборону була оцінена критично, оскільки доказів на її підтвердження наведено не було та не було встановлено обставин, які дають підстави для висновку про загрозливу поведінку потерпілого по відношенню до обвинуваченого або наявність у нього будь-якої зброї чи інших предметів для нанесення тілесних ушкоджень.
Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого і захисника за винятком версії про перевищення меж самооборони (про яку не зазначається в апеляційних скаргах), є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції, а саме про те, що ряд доказів у вказаному кримінальному провадженню є недопустимими.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що об`єктивних підстав для породження сумніву у законності отримання вищевказаних доказів і визнання їх недопустимими не має. Так само суд не встановив процесуальних порушень і порушень прав обвинуваченого на стадії досудового розслідування, про що навів у вироку відповідні мотиви, з якими в повній мірі погоджується колегія суддів.
Сторона захисту, і в суді першої інстанції, і в апеляційній інстанції оспорювала допустимість всіх доказів, які отримано внаслідок огляду місця події 30.12.2016.
Свої доводи захисник та обвинувачений обґрунтовували на тому, що всі співвласники квартири де було скоєно кримінальне правопорушення не давали дозволу на її огляд, слідчий в свою чергу не звертався до суду з клопотанням на отримання дозволу на огляд житла, тому на думку сторони захисту, така процесуальна дія була вчинена з порушенням норм процесуального права і всі докази, що отримані під час проведення такої слідчої дії є недопустимими.
Суд критично поставиться до таких доводів.

Судом при прийнятті вказаних висновків було проаналізовано положення наступних правових норм: рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, рішень Європейського суду з прав людини по справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 р., «Яременко проти України» від 30.04.2015 р. положення, КПК України, ч.1 ст.92 КПК України, ст.ст.7, 22, 84, 86, 87, 92, 223, 233, 237 КПК України КПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997р. №7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 (де було скоєно кримінальне правопорушення і проводився огляд місця події) належить на праві власності ОСОБА_13 і ОСОБА_11 .
Оскільки ОСОБА_11 була надана письмова заява від 30.12.2015 р. про добровільну згоду на огляд працівниками поліції вказаної квартири, огляд проводився за її участі, і з огляду на те законом не передбачено обов`язкового отримання такої згоди від всіх співвласників чи володільців житла, суд дійшов обґрунтованого висновку, що огляд місця події, яким є зазначена квартира, відбувся у відповідності до вимог процесуального закону.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду на предмет того, що дозвіл слідчого судді (на що звертали увагу апелянти) як форма рішення про дозвіл на проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою проведення огляду, є обов`язковим у випадку, коли власник добровільної згоди на проведення не надав. Як зазначалося вище один із власників житла надав добровільну згоду на огляд приміщення.
Проведення огляду місця події у нічний час вимогам ст.ст. 223,237 КПК України у вказаному випадку не суперечив, оскільки після отримання повідомлення про злочин 29.12.2015 р. о 22.30 год. огляд місця події було проведено слідчим 30.12.2015 р. в період часу з 02.10 год. до 03.15 год., за згодою власника, що було обумовлено необхідністю проведення цієї слідчої дії без затримки та зволікань, з метою збереження слідів кримінального правопорушення.
Підстави для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події та похідних від нього висновків експертиз, предметом дослідження яких були вилучені при огляді місця події матеріали біологічного походження та речові докази, були відсутні, за вказаних обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказані докази були зібрані у встановленому законом порядку і відповідали вимогам ст.85-86 КПК України.
Доводи захисника щодо недопустимості як доказів висновків судово-медичних експертиз №226, №571Д, № 227Д, № 570-Д, № 980-Д, №972-Д, оскільки під час їх проведення використовувались дані історії хвороби потерпілого ОСОБА_10 , яка була надана КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, в порядку ст.ст.159, 162 КПК України, судом також обґрунтовано були спростовані.
Суд в обґрунтування своєї позиції вказав, що висновок експерта № 226 від 21.01.2016 р., яким було встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , історія його хвороби була витребувана безпосередньо експертною установою КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи», яке не є стороною кримінального провадження, про яку йдеться в ст.159 КПК України (тимчасовий доступ до речей). КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» надала експертам витребувану історію хвороби потерпілого ОСОБА_10 , останній не заперечував проти цього, у слідчого не було підстав звертатись до слідчого судді з відповідним клопотанням, оскільки завдання досудового розслідування в цій частині було виконано без застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що усувало можливість ініціювати звернення слідчого з обґрунтованим клопотанням з дотриманням вимог ст.132 КПК України.
Згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17.01.95 р., судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з Кримінальним та Кримінально-процесуальним кодексами України і цими Правилами.
Порядок складання висновку експерта та його зміст передбачені ст.ст.101 та 102 КПК України.
П.4.1. Правил передбачає, що судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих, з використанням оригіналів медичних документів.
Згідно Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95р. №6, проведення судово-медичної експертизи здійснюється фахівцями державних установ судово-медичних експертиз МОЗ України. Судово-медична експертиза проводиться згідно з постановою особи, що проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді, а також за ухвалою суду. Первинна судово-медична експертиза може бути проведена як одним, так і кількома експертами.
При дослідженні судом висновків судово-медичних експертиз № 226 від 04.02.2016 р., № 517 Д від, № 227 Д від 04.02.2016 р., № 570 Д від 18.02.2016 р., № 980 Д від 18.03.2016 р., № 972 Д від 18.03.2016 р. встановлено, що вони проведені експертами державної установи судово-медичних експертиз МОЗ України, на підставі постанови посадової особи, що проводить досудове розслідування, висновки ґрунтуються на доказах, визнаних судом допустимими.
Порушень експертом вимог чинного законодавства при їх складанні судом не встановлено, а відтак, суд визнає дані висновки допустимими доказами у кримінальному провадженні та приймає їх до уваги при ухваленні вироку.
Процесуальних порушень і порушень прав обвинуваченого при призначенні експертиз, колегія суддів під час апеляційного розгляду, не встановила.
В апеляційних скаргах фактично виражається незгода з висновками зробленими судом першої інстанції щодо належності і допустимості вищевказаних доказів, які, в свою чергу, сторона захисту вважала недопустимими, однак належним чином апелянти свою позицію з цього приводу не обґрунтували і з їх доводів не випливає, що висновки суду в цій частині є неправильними, колегія суддів в свою чергу з висновками суду в цій частині повністю погоджується.
Відтак доводи зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченого і захисника правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не встановлено, з урахуванням розміру призначеного йому покарання, ризик переховування обвинуваченого з метою уникнення від його відбування об`єктивно існує, відтак клопотання захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року,стосовно ОСОБА_8 , залишити без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_8 в строк відбутого покарання час його тримання під вартою з 05.04.2017 року до 20.06.2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_14 Бєлка