Постанова
Іменем України
01 березня 2018 року

м. Київ
справа № 607/7119/16-к
провадження № 51-369 км 17
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001011, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянки України, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Криве Козівського району Тернопільської області, зареєстрована на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше несудимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1360 грн. Прийняте рішення щодо процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 19 березня 2016 року близько 08.10 год., перебуваючи на паркувальному майданчику біля автостанції «Тернопіль» на вул. Живова, 4 у м. Тернопіль, шляхом вільного доступу, таємно викрала з переднього сидіння автомобіля марки «Renault Trafik», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , належне потерпілій ОСОБА_7 майно на загальну суму 8 333,24 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо неї скасувати, а кримінальне провадження закрити через відсутність в її діях складу кримінального правопорушення. Стверджує, що не мала наміру викрадати чуже майно. Взяла його, оскільки вважала, що воно є загубленим, та хотіла повернути власнику. Таким чином, вказує на відсутність корисливого мотиву своїх дій, умислу на вчинення крадіжки. Вважає, що вирок ґрунтується на припущеннях, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні достатні докази на підтвердження її винуватості у вчиненні злочину. Вказане залишилось без уваги суду апеляційної інстанції, який за наявності передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження цього не зробив, натомість необґрунтовано залишив обвинувальний вирок без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вказала на необґрунтованість касаційної скарги та просила відмовити у її задоволенні. Разом із тим вважала, що дії засудженої слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК як закінчений замах на вчинення крадіжки. Крім того зазначила, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді штрафу не визначено у певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляцію ОСОБА_6 , в якій вона заперечувала проти висунутого обвинувачення, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК кваліфіковані правильно.
В основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про обставини вчинення злочину, дані протоколів слідчих дій, висновку судової експертизи, а також показання самої засудженої, які вона давала в судовому засіданні.
Так, в судовому засіданні ОСОБА_6 підтвердила те, що взяла сумку потерпілої, але стверджувала, що зробила це без корисливого наміру, оскільки вважала сумку загубленою та бажала повернути її власнику.
Разом із тим, умисел засудженої на вчинення крадіжки об`єктивно підтверджується іншими доказами, яким суд дав належну оцінку.
Зокрема, в суді потерпіла та свідки давали послідовні показання про те, що під час вчинення крадіжки вони знаходились біля автомобіля. При цьому сумка потерпілої ОСОБА_7 лежала на передньому сидінні. Потерпіла побачила як ОСОБА_6 перебувала біля автомобіля, двері якого були відчиненими. Тому, виявивши зникнення сумки, вона відразу зрозуміла хто її викрав та разом зі свідками побігла за ОСОБА_6 , наздогнавши її за 30 метрів біля кафе, коли остання присіла та оглядала вміст сумки.
З огляду на те, що потерпіла і свідки з ОСОБА_6 раніше знайомі не були, в неприязних стосунках не перебували, підстав недовіряти показанням, які вони не змінювали під час всього кримінального провадження, у суду не було. Вказані показання є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі.
Враховуючи, що в момент вчинення злочину потерпіла та свідки знаходились безпосередньо біля автомобіля, підстав брати сумку та залишати з нею місце події ОСОБА_6 не мала. Тому посилання на те, що вона вважала сумку загубленою і взяла її з метою повернення власнику є неспроможними.
Дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, після вчинення крадіжки ОСОБА_6 втекла з місця скоєння злочину та була затримана на певній відстані під час огляду вмісту сумки, а отже мала можливість розпорядитись викраденим. За таких обставин, підстав вважати злочин незакінченим колегія суддів не вбачає.
Перевіривши вирок за апеляцією засудженої, доводи якої є аналогічними доводам її касаційної скарги, апеляційний суд у відповідності з вимогами ст. 419 КПК дав їм належну оцінку та обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення.
За таких обставин, касаційна скарга засудженої не підлягає задоволенню.
Разом з тим, при призначенні ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК покарання у виді штрафу в розмірі 1 360 грн. суд не визначив його у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, що в свою чергу залишилось без уваги суду апеляційної інстанції.
Так, відповідно до вимог ст. 53 КК розмір штрафу визначається судом в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини КК не передбачено вищого розміру штрафу. Положення ч. 5 цієї статті, які регулюють порядок заміни несплаченої суми штрафу покаранням іншого виду, розраховують таку заміну, виходячи з неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тобто, кримінальний закон сформульовано однозначно, він чітко і послідовно вказує на єдиний вимір розміру покарання у виді штрафу неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Висновок:
При призначенні покарання у виді штрафу, його розмір повинен бути визначений в певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із перерахунком у грошову суму в гривнях, виходячи з вимог закону, яким встановлена сума одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 433 КПК судові рішення щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання підлягають зміні з визначенням розміру штрафу засудженій у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу засудженої залишити без задоволення.
На підставі ч. 2 ст. 433 КПК вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.
Вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 80 (вісімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 360 грн.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3