Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

28 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0006189 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Курячівка Старобільського району Луганської області, раніше неодноразово судимого, останній раз 27 грудня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, суд частково приєднав ОСОБА_9 невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року та остаточно визначив йому покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду ОСОБА_9 27.04.2015 року, приблизно о 22 год. 00 хв., неодноразово користуючись послугами продуктового кіоску «у Андрія», який розташований по АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зайшов до приміщення даного кіоску, де працювала продавцем його знайома ОСОБА_10 .
Перебуваючи в приміщенні вищевказаного кіоску, ОСОБА_9 того ж дня, приблизно о 23 годині 30 хвилин, здійснив напад на ОСОБА_10 , поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я останньої, а саме - наніс численні удари руками та ногами по різним частинам тіла ОСОБА_10 . Подолавши таким чином волю до опору зі сторони потерпілої, після чого відкрито заволодів її особистим майном, зірвавши з шиї золотий ланцюжок вартістю 5 000 гривень на якому був золотий кулон, вартістю 2 500 гривень.

В подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння майном ОСОБА_10 , продовжив наносити останній тілесні ушкодження, від чого ОСОБА_10 , втратила свідомість. Після чого, ОСОБА_9 скориставшись безпорадним станом ОСОБА_10 заволодів її золотими сережками, загальною вартістю 10 000 гривень та грошовими коштами в сумі 1 650 гривень, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 19 150 гривень, а також заподіяв останній численні тілесні ушкодження на голові та інших частинах тіла, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я), що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після цього, ОСОБА_9 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року та закрити кримінальне провадження щодо нього за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

В обґрунтування поданої скарги обвинувачений ОСОБА_9 посилається на те, що вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, оскільки у вироку не доведено жодної обставини, яка б підтверджувала факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, в тому числі мотив та мету цього правопорушення.

Також, як зазначає скаржник, суд не взяв до уваги показання свідків з обох сторін про те, що обвинувачений з потерпілою ОСОБА_10 перебували у близьких відносинах на протязі 6 місяців, а також те, що вони разом з потерпілою працювали продавцями в одного хазяїна.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що під час досудового розслідування були допущені численні порушення вимог закону, однак суд не звернув на це уваги та не дослідив їх, а тому судове рішення ґрунтується на недостовірних та недопустимих доказах, у зв`язку з чим є таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Обвинувальний вирок, як зазначає у скарзі ОСОБА_9 , не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки може бути ухвалений лише за умови доведеності в суді винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора та потерпілої, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 в умисному нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, незважаючи на доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, вина останнього у вчиненні розбою, як обґрунтовано зазначено у вироку суду першої інстанції, підтверджується наступними доказами:

показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що 27 квітня 2015 року ОСОБА_9 прийшов до неї на роботу в стані алкогольного сп`яніння, після чого між ними виник конфлікт, в ході якого обвинувачений почав її бити руками і ногами по голові та різним частинам тіла. Під час побиття ОСОБА_9 зірвав з її шиї золотий ланцюжок з золотим кулоном, а вона впала на підлогу та на декілька хвилин втратила свідомість. Прийшовши до тями вона вибігла на вулицю, підбігла до водіїв таксі, які знаходились на відстані 20 - 30 метрів від магазину та попросила про допомогу. Останні викликали працівників міліції та швидку медичну допомогу. В той час вона виявила відсутність у себе золотих сережок, а після приїзду працівників міліції виявила, що ОСОБА_9 викрав її грошові кошти в сумі 1650 грн.;

показаннями свідка ОСОБА_11 , цивільної дружини обвинуваченого, яка під час судового розгляду повідомила суду про те, що приблизно о 24 год. 27 квітня 2015 року ОСОБА_9 повернувся додому в стані алкогольного сп`яніння, а зранку, коли вона збиралась на роботу то побачила, що на тумбочці лежать чужі золоті прикраси: ланцюжок, кулон та сережка. Після повернення з роботи додому, біля під`їзду її очікували працівники міліції, які з її дозволу провели огляд її квартири;

показаннями працівника міліції свідка ОСОБА_12 , який пояснив суду про те, що після прибуття на роботу він з колегами отримав доручення на огляд квартири обвинуваченого. Приїхавши за адресою мешкання ОСОБА_9 вони викликали слідчо-оперативну групу та зайшовши до квартири, виявили в кімнаті на тумбочці ланцюжок, кулон та сережку. На їх запитання чиї це речі, обвинувачений пояснив, що вночі по п`яні він щось натворив і це речі його знайомої.

Крім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які суд визнав належними та допустимими, а саме: даними, які містяться в протоколі огляду місця події (кафе «у ОСОБА_13 ») від 28.04.2015 року (т. 1, а.с. 106-108); даними, які містяться в протоколі огляду місця події (квартири АДРЕСА_4 , де проживав обвинувачений) від 29.04.2015 року (т. 1, а.с. 120-126); даними протоколу огляду речей (вилучених із квартири, де проживав обвинувачений) за участю потерпілої ОСОБА_10 від 05.05.2015 року (т. 1, а.с. 127-131), під час якого потерпіла впізнала належні їй речі, зокрема ланцюжок, кулон у вигляді серця та сережку; висновком судово-медичного експерта № 216 від 28.04.2015 року (т. 1, а.с. 116-119), з якого вбачається, що у потерпілої ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: а) крововилив на повіках лівого ока з переходом в підочну, виличну, щічну ділянки, в проекцію горизонтальної гілки нижньої щелепи зліва; б) синці: в лівій лобно-тім`яній ділянці 1, в ділянці чола по центру - 1, в правій надбрівній ділянці з переходом в проекцію «хвостової» частини правої брови 1, в правій тьмяно-скроневій ділянці 1, в проекції лівого тім`яного бугра 1, на нижній повіці правого ока 1, на спинці носу з переходом на скати його, на кінчик носу 1, в ділянці підборіддя по центру та зліва 1, на передній поверхні правого плечового суглоба - 1, на зовнішній поверхні лівого плеча у нижній третині 1, на задній поверхні лівого плеча у середній та нижніх третинах 1 та 2, на задній поверхні лівого ліктьового суглоба з переходом на ліктьо-долонну поверхню передпліччя у верхню та середню третину на фоні набряку м`яких тканин 1, на ліктьовій поверхні лівого передпліччя у нижній третині 1, в проекції 2-го ребра та 2 міжребірря по лівій середньо-ключичній 1, на задній поверхні лівого плечового суглоба з переходом в надлопаткову ділянку 1, на задньо-внутрішній поверхні правого плеча у середній та нижній третинах 2, в проекції 8-го ребра між лівими прихребетною та середньо-ключичною лініями 1, в проекції 5-го поперекового хребця по лівій середньо-лопатковій 1, у верхньо-внутрішньому та нижньо-внутрішньому квадратах лівої сідниці 2, на передній поверхні правого плеча у середній та нижній третинах 2, на зовнішній та задній його поверхнях у середній третині 2 та 3, на задній поверхні правого ліктьового суглоба 1, в проекції мечоподібного відростку груднини 1, на зовнішній поверхні лівого стегна у верхній та нижній третинах 1 та 3, на задній поверхні правого стегна у середній третині 2; в) садна: в правій виличній та щічній ділянках 2, в проекції куприка 1, на фоні вищезазначених синців: спинка носу середня третина 1, права надбрівна ділянка 1, передня поверхня правого плечового суглоба 1. Вказані ушкодження спричинені тупим (тупими) предметом (предметами), що не відобразили в собі характерних властивостей травмуючого (травмуючих) предмета (предметів), за давністю утворення, враховуючи їх морфологічні особливості, можуть відповідати даті вказаній в постанові, 27.04.2015 року та відносяться: - ушкодження, зазначене у підпункті а) до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я); - ушкодження, зазначені у підпунктах б) та в) о легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Наведені у вироку докази повністю підтверджують наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_9 не тільки об`єктивної, а й суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується, тим більше, що обвинувачений, незважаючи на заперечення своєї вини у вчиненні розбою, не заперечував факту застосування до потерпілої ОСОБА_10 , під час конфлікту, фізичного насильства, яке потягло за собою заподіяння останній легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад її здоров`я, а також заволодіння прикрасами потерпілої із золота, які були у нього вилучені співробітниками міліції.

При цьому показання свідків захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо стосунків між обвинуваченим та потерпілою, так само як і показання самого обвинуваченого ОСОБА_9 щодо тривалості та характеру його взаємовідносин з ОСОБА_10 , причин конфлікту, який виник між ними 27 квітня 2015 року та відсутності у нього умислу на здійснення нападу на неї з метою заволодіння її майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, не можуть бути визнані доказами, які свідчать про те, що обвинувачений не вчиняв розбійний напад на потерпілу з метою заволодіння її майном, оскільки та обставина, що вони були близько знайомі між собою, сама по собі не виключає можливості вчинення будь-якого злочину проти власності потерпілої, в тому числі розбою, а об`єктивні дії обвинуваченого, встановлені судом під час судового розгляду, з урахуванням характеру та інтенсивності насильства застосованого до потерпілої, свідчать про те, що в даному випадку мав місце саме розбійний напад.

Підставами для такого висновку можуть також служити роз`яснення, які містяться в пунктах 6, 11 постанови № 10 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», де зазначається про те, що розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за ст. 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. Умисне заподіяння у процесі розбою легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також середньої тяжкості тілесного ушкодження, завдання побоїв, що мало характер мордування, охоплюються ст. 187 КК і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти здоров`я, не потребують.

Більш того, обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, підтверджується судовою практикою Верховного Суду України, Судова палата у кримінальних справах якого у своєму рішенні по конкретній справі (постанова № 5-35кс13 від 14 листопада 2013 року), зазначила, що розбій є окремим спеціальним різновидом суспільно небезпечного діяння проти власності, яке складається з двох нерозривних, взаємозалежних дій: нападу і насильства.
Напад складається (може складатися) з одномоментного акту або системи поведінкових актів, за допомогою яких відбувається заволодіння чужим майном. Властивістю нападу є включення, «вплетення» в нього насильства дії, що робить заволодіння майном нападом. Власне акт чи акти заволодіння майном через обов`язкове поєднання з насильством чи погрозою його застосування (фізичне або психічне насильство) наповнюються якісно іншим змістом набувають ознак розбійного нападу.

У розбої напад завжди пов`язаний із насильством або погрозою його застосування. Метою такого насильства є намір відразу подавити опір потерпілого й упередити його протидію нападу.

Насильство, як правило є інтенсивним. Особа, яка його застосовує або погрожує ним, перебуває в агресивно-насильницькому стані, тобто у стані готовності застосувати насильство, небезпечне для життя та здоровя особи, на будь-якому етапі злочинної поведінки. Такий стан і характер дій нападника по суті є тими ознаками, які, навіть за відсутності реального застосування насильства, свідчать про розбій.
Враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_9 , які суд першої інстанції визнав доведеними, в тому числі природу насильства, його спрямованість та характер дій обвинуваченого під час його застосування, колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не вчиняв розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_10 , з метою заволодіння її майном, оскільки судом не доведені мотив та мета вчинення цього злочину, з огляду на те, що ці доводи повністю спростовуються доказами, на яких ґрунтуються висновки суду, наведені в оскаржуваному вироку.

Безпідставними слід визнати і інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема щодо численних порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування, оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено обставин, які б свідчили про те, що докази, надані стороною обвинувачення під час судового розгляду та покладені судом в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , були зібрані з істотними порушеннями норм діючого законодавства.

Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи досліджені під час судового розгляду докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки останній є особою, яка раніше вчинила розбій.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу винного, який неодружений, не працює, має на утриманні неповнолітнього сина, за час перебування у Київському слідчому ізоляторі характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які, згідно вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання судом першої інстанції не встановлено, а обставиною, яка, згідно вимог ст. 67 цього Кодексу, обтяжує покарання обвинуваченого суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції визнав за доцільне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, та на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Тобто, при вирішенні питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_9 та чи повинен він її відбувати, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, були враховані всі ті обставини, які повинні бути враховані ним при вирішенні цього питання.
Саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, обґрунтовано застосувавши до останнього ст. 71 КК України, оскільки він вчинив новий злочин в період іспитового строку, тобто після постановлення щодо нього вироку, але до повного відбуття покарання.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 не містить в собі достатніх підстав для скасування вироку суду та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки знаходить оскаржуваний вирок законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому вважає необхідним за наслідками розгляду апеляційної скарги залишити цей вирок без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_9 без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, зарахувати ОСОБА_9 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 06.10.2016 року по 20.06.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/359/2017

Категорія: ч. 2 ст.187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_16

Доповідач - суддя ОСОБА_1