У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора потерпілої представника потерпілої захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000382, за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, жителя АДРЕСА_1 , такого, що згідно зі ст. 89 КК не має судимостей,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
За цим вироком ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 : на користь ОСОБА_6 16 706,68 грн. та 200 000 грн. у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкодивідповідно; на користь Прилуцької центральної районної лікарні 1268,44 грн. у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого.
Апеляційний суд Чернігівської області залишив без задоволення апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_7 , а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, задовольнив: вирок місцевого суду змінив, виключив і з його мотивувальної частини посилання на протокол огляду місця події від 15 березня 2016 року з ілюстративною таблицею до нього, як на доказ винуватості ОСОБА_9 .
В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він у стані алкогольного сп`яніння у вечірній час 24 лютого 2016 року в належному йому нежитловому приміщенні на АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, умисно сильно ударив ОСОБА_10 сильний удар кулаком в обличчя, від чого той упав і вдарився потилицею об дошки на підлозі та втратив свідомість. Наступного дня потерпілий був доставлений до лікарні, де того ж дня помер, не приходячи до тями.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну судових рішень щодо ОСОБА_9 на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ч. 1 ст. 119 КК і призначити йому за цим кримінальним законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Зазначає, що засуджений не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки не усвідомлював можливості настання смерті потерпілого від удару рукою в щелепу, у зв`язку з чим його дії необхідно кваліфікувати як убивство через необережність.
На цю касаційну скаргу прокурор ОСОБА_11 та представник потерпілої ОСОБА_7 подали заперечення, в яких вони просять залишити судові рішення щодо ОСОБА_9 без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення, як необґрунтовану та безпідставну.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку касаційної скарги, думку прокурора, потерпілої та її представника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 433 КПК при розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не оспорює факту заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , однак стверджує, що смерть останнього настала не від удару засудженого, а внаслідок того, що потерпілий ударився головою об дошки на підлозі. На переконання захисника, дії ОСОБА_9 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки він не мав умислу на завдання тяжких тілесних ушкоджень, тому ці дії підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 119 КК.

З такими доводами колегія суддів погодитися не може.

Розмежування злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК, здійснюється за їх суб`єктивною стороною виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру й локалізації тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом та змішаною формою вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережністю стосовно настання смерті потерпілого. При цьому винний усвідомлює можливість настання такого наслідку. Суб`єктивна сторона вбивства через необережність характеризується лише необережною формою вини у вигляді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у кримінальних справах 28 травня 2015 року, розглядаючи справу № 5-25кс15, висловився про те, що склад злочину, передбачений ч. 2 ст.121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, оскільки за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень.

Суд зазначив, що особа, вчиняючи умисний злочин із матеріальним складом, інколи приводить у рух певні сили, які поза її волею тягнуть за собою настання додаткових більш тяжких, небажаних наслідків. Ці наслідки, які перетворюють простий склад на кваліфікований, інкримінуються їй лише за умови встановлення щодо них (наслідків) необережної вини.
Складність об`єктивної сторони зазначеного злочину полягає в тому, що передбачене законом умисне діяння спричиняє два різних похідних наслідки: первинний із них (найближчий) тяжкі тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) перебуває у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними (віддаленими) смертю потерпілої особи (кваліфікуюча ознака). У цьому злочині згідно із законом і щодо діяння, і щодо першого, обов`язкового, наслідку суб`єктивна сторона виражається в умислі (прямому чи непрямому), а відносно другого (кваліфікованого) наслідку тільки в необережності (самовпевненості чи недбалості). У цілому цей злочин визнається умисним, бо саме умисне ставлення до діяння та найближчого наслідку визначає спрямованість злочину, його суспільну небезпечність.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 03 квітня 2014 року по справі № 5-5к14.

Зі встановлених місцевим судом фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_9 під час конфлікту із ОСОБА_10 умисно завдав останньому сильного удару кулаком в обличчя, від якого той упав та вдарився потиличною ділянкою голови об дошки на підлозі, після чого засуджений зв`язав потерпілому ноги і в такому положенні залишив до ранку. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 73 від 03 березня 2016 року причиною смерті ОСОБА_10 стала закрита черепно-мозкова травма від удару тупим предметом з обмеженою поверхнею, яким могли бути як руки так і ноги сторонньої особи, в ліву виличну ділянку з подальшим падінням із прискоренням та ударом правою потиличною ділянкою голови об тупий предмет.

Твердження захисника про відсутність у засудженого умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження спростовуються характером та локалізацією удару кулаком у голову, як у життєво важливий орган. Крім того, як установлено місцевим судом, ОСОБА_9 є особою міцної статури й у дитинстві займався боксом.

Висновки суду про те, що смерть потерпілого знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку саме з протиправними діями ОСОБА_9 підтверджуються також показаннями експерта ОСОБА_12 щодо проведення зазначеної експертизи, даними в судовому засіданні.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_9 відносно ОСОБА_10 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень були спричинені потерпілому не тільки в результаті його падіння й удару головою об тверду поверхню, а вже в той момент, коли винний, докладаючи певних зусиль, завдав ОСОБА_10 сильного удару кулаком в голову. Надмірна сила удару, його раптовість та спрямування в ліву виличну ділянку голови потерпілого свідчили про те, що ОСОБА_9 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку за умисне заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

За таких обставин колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК, а твердження у касаційній скарзі про відсутність у ОСОБА_9 умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та є безпідставним.

Призначене ОСОБА_9 місцевим судом покарання у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 121 КК відповідає загальним засадам, передбаченим статтями 50, 65 КК, принципу індивідуалізації покарання та є справедливим.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а судові рішення щодо засудженого ОСОБА_9 без зміни.

Керуючись статтями 433 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3