УХВАЛА

10 жовтня 2017 року м. Рівне
Слідчий суддя Рівненського міського суду
Рівненської області ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Рівне скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна.
В обґрунтування скарги вказував, що у провадженні старшого слідчого СУ ГУ НП в Рівненській області ОСОБА_5 перебуває кримінальне провадження №0000086 від 31.05.2017р., за ознаками вчинення кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.
Відомості про вказаний злочин внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань у зв`язку з надходженням з Рівненського міського суду для продовження додаткового розслідування кримінальної справи № 80/19-05 про обвинувачення ОСОБА_4 ,, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 149, ч. 2 ст. 189 КК України.
У вказаній кримінальній справі №80/19-05 у ОСОБА_4 16.06.2005р. працівниками міліції було вилучено його особисті документи, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 11.12.2002р. та посвідчення водія № НОМЕР_2 , дата видачі 21.01.2005р.
20.09.2017р. скаржник звернувся до слідчого ОСОБА_5 з клопотанням про повернення вищевказаних документів, на яке отримав лист слідчого від 25.09.2017р., яким відмовлено у задоволенні клопотання з підстав чинності процесуального рішення, яким оформлено вилучення документів.
Скаржник в судовому засіданні повністю підтримав скаргу, просий її задоволити з підстав викладених у ній, повернути вилучені документи.
Слідчий ОСОБА_5 в судовому засідання просила відмовити в задоволенні скарги, додатково вказала на те, що вилучені документи ОСОБА_4 визнані речовим доказом у кримінальному провадженні та поміщені до камери схову ГУНП в Рівненській області.
Слідчим суддею встановлено, що в провадженні старшого слідчого СУ ГУ НП в Рівненській області ОСОБА_5 перебуває кримінальне провадження №0000086 від 31.05.2017р., за ознаками вчинення кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.16 КГІК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Таким чином, перебування речового доказу не у володільця майна можливе лише у визначених законом випадках.
Статтями 160-166 КПК України, до яких відсилає ст.100 КПК України, врегульовано питання надання тимчасового доступу до речей і документів з можливістю їх вилучення, а статті 170-174 КПК України регулюють процесуальний порядок арешту майна в ході досудового слідства.
Відповідно до ч.3 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у випадках, передбачених ч.5 ст. 171, ч. ст.173 цього Кодексу.
Відповідно до ч.5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Статтею 303 КПК передбачено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового провадження, зокрема відповідно до положення п.1 ч.1 цієї статті на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк - володільцем тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ст. 167 КПКУ тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тобто, вилучене майно, відповідно до статті 167 КПК України має статус - тимчасового вилученого майна і питання тимчасово вилученого майна слід було вирішити відповідно до глави 17 КПК України з дотриманням вимог статті 22 КПК України.
Частиною другою ст. 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.
Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
Відповідно до ч.5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").
Основною метою ст.. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).
Таким чином, утримання слідчим документів ОСОБА_4 є незаконним, без відповідної Ухвали слідчого судді, винесеної в порядку ст.ст.160-166, 170-174 КПК України.
Керуючись ст.ст. 100, 160-166, 169, 171-173, 303, 307 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Скаргу ОСОБА_4 задоволити.
Зобов`язатии слідчого СУ ГУ НП в Рівненській області ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 особисті документи, а саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 11.12.2002р. та посвідчення водія № НОМЕР_2 , дата видачі 21.01.2005р.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1