Провадження №1-в/127/889/17
15 листопада 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря - ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №13 в м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 17.06.1998 року вироком судової колегії Одеського обласного суду за п.п. «а», «е», «г», «з», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142, 42 КК України від 17.06.1998 року, про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із відбуттям строку покарання
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання, призначеного вироком судової колегії Одеського обласного суду за п.п. «а», «е», «г», «з», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142, 42 КК України на підставі ч.5 ст.80 КК України.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні, оскільки його було засуджено до покарання у виді смертної кари, яке було замінено на довічне позбавлення волі, та на його думку смертна кара не була виконан через накладення мораторію, й строк виконання такого покарання сплив, та він уже відбув призначене покарання та зробив для себе висновки.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримала та просила задовольнити клопотання з мотивів наведених у ньому.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки вирок суду виконується та засуджений відбуває покарання.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , враховуючи думку захисника, думку прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_4 визнано винним за п.п. «а», «е», «г», «з», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142, 42 КК України судової колегії Одеського обласного суду від 17.06.1998 року засуджено до виключної маріи покарання у виді смертної кари з конфіскацією належного йому майна. Даний вирок був залишений без змін ухвалою судової колегії Верховного Суду Украхни від 26.08.1999 року. А 26.06.2000 року засудженому ОСОБА_4 було замінено міру покарання за вироком Одеського обласного суду від 17.06.1999 року з смертної кари на довічне позбавлення волі. Вище вказаний вирок звернутий до виконання. На даний час ОСОБА_4 відбував покарання в УВП №1.
Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Таким чином, як встановлено вироком Одеського обласного суду ОСОБА_4 був засуждений за вчинення особливо тяжких злочинів із обтяжуючими обставинами, всі обставини справи при винесенні вироку було досліджено та перевірено під час прийняття рішення, та призначене покарання не суперечить чинному законодавства та приниципам гуманізму тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання засудженого.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання за вироком Одеського обласного суду 17.06.1998р. - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою з дня отримання копії ухвали.

Суддя: