Справа № 515/1342/17
Провадження № 1-кп/515/1963/17

Татарбунарський районний суд Одеської області
В И Р О К

Іменем України

02 листопада 2017 р. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с. Вознесенка Арцизького району Одеської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , але проживаючого по АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, не військовозобов`язаного, з середньо-спеціальною освітою, розведеного, маючого на утриманні одну малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2017 року приблизно о 10.00 годині, перебуваючи біля складського приміщення на території комбікормового заводу, розташованого в м. Татарбунари Одеської області, на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс 1 удар рукою, стиснутою в кулак, в область правої частини обличчя ОСОБА_4 , внаслідок чого останній впав на землю, після чого ОСОБА_6 правою ногою наніс потерпілому ОСОБА_4 ще 2-3 удари по нижній частині спини.

В результаті своїх умисних, протиправних дій, ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді: синця на правій виличній області та перелом правої виличної дуги; синця в поперековій області зліва в проекції 12 ребра по середній паховій лінії, перелом ХІІ лівого ребра з лівостороннім малим гемотораксом, субкапсулярну гематому та розрив капсули лівої нирки, крововилив в лівий навколо нирковий простір. Дані ушкодження не були небезпечними для життя, при звичайному своєму перебігу викликають тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів (більше 21дня) і за цим критерієм згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ №6 МОЗ України від 17.01.1995 року) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, не оспорював фактичних доказів по справі, у вчиненому розкаявся і прохав його суворо не карати та пояснив суду, що 24.05.2017 року приблизно об 11 годині він прийшов до складського приміщення на території комбікормового заводу в м. Татарбунари Одеської області, де побачив трьох чоловік, в тому числі й потерпілого ОСОБА_4 , який по телефону, незадовго до цього, образив його знайому, з метою поговорити з ним. Однак, підійшовши до нього ближче, будучи обуреним, він, нічого не пояснюючи, вдарив потерпілого рукою, стиснутою в кулак, в область правої частини обличчя, а після того, як той осів на землю, ще два раза вдарив його ногою по нижній частині спини.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому діянні, ніхто з учасників провадження не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав за недоцільне проводити дослідження всіх доказів стосовно фактичних обставин справи, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо характеризуючих даних на обвинуваченого.

Оцінюючи зібранні у справі докази в їх сукупності, суд находить їх достовірними, не суперечливими та вважає, що дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.122 КК України за ознаками умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого встановлено, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с.79) позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.81), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 80), щиро кається у скоєному, має на утриманні малолітню дитину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд не виявив.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчинененого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують. Судом враховуються відношення обвинуваченого до вчиненого, та наслідки вчиненого правопорушення, мотив, мета та спосіб вчинення злочинного діяння, позитивну характеристику на обвинуваченого за місцем проживання, висновок досудової доповіді, складеної органом пробації щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства (а.с.а.с.71-72).

А тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до обвинуваченого ОСОБА_6 слід застосувати покарання у виді обмеження волі, яке буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним кримінальних правопорушень в майбутньому. Крім того, враховуючи особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності та вищезазначені обставини, що пом`якшують відповідальність, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням терміном на 1 рік та покладанням не нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Разом з тим, як встановлено ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст.86 КК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

06 вересня 2017 року набрав чинності Закон України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 р. №1810-УІІІ. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно. Відповідно до ст. 10 Закону України Про амністію у 2016 році питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про застосування до нього акту амністії, звільнивши його від відбування покарання на підставі п.п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, оскільки він є батьком малолітньої дитини, яка знаходяться на його утриманні, вчинив кримінальне правопорушення, що не є тяжким, повністю визнає свою вину.

Прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 просили визнати обвинуваченого ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованого йому діянні, та не заперечували проти звільнення обвинуваченого від відбування покарання, призначеного судом, на підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, особи, не позбавлені батьківських прав, що на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

З матеріалів кримінального провадження, а саме свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 22.07.2017 року (а.с.77) вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це свідчить, що обвинувачений ОСОБА_6 на момент вчинення злочину та на теперішній час являється батьком малолітньої дитини, вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України. Вказане кримінальне правопорушення він вчинив до дня набрання чинності (06 вересня 2017 року) Закону України Про амністію у 2016 році. Свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення обвинувачений визнає повністю, щиро кається у вчиненому.

Обмежень застосування до ОСОБА_6 акту амністії, які визначені ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року №392/96-ВР, із змінами та доповненнями, судом не встановлено.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_6 поширюється дія Закону України Про амністію у 2016 році, а тому він підлягає звільненню від відбування покарання. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 50000 грн. та майнової шкоди в розмірі 12821 грн. слід залишити без розгляду, що не позбавляє потерпілого права звернення до суду з вказаними вимогами до обвинуваченого в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, на підставі п.в ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році", суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 (одного) року та 6 (шести) місяців обмеження волі.

Згідно ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 1 (один) рік .

На підставі ч.1 п.п.1.2 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного за цим вироком покарання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Апеляційна скарга на вирок подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Семенюк