Ухвала
іменем україни
05 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
переглянула в судовому засіданні вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 щодо ОСОБА_7 .

Зазначеним вироком, залишеним без зміни судом апеляційної інстанції,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богуслав Павлоградського району, Дніпропетровської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8072 грн., та моральної шкоди 100 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 31 серпня 2012 року по 25 травня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він, 28 липня 2012 року, приблизно о 02.50 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в районі домоволодіння АДРЕСА_1 , умисно двома руками завдав удару в область лівого плеча ОСОБА_9 . Від отриманого удару потерпіла ОСОБА_9 впала на землю, при цьому ударившись головою об бетонну трубу. Побачивши, що від отриманого удару потерпіла ОСОБА_9 знепритомніла, ОСОБА_7 , узявши своєю правою рукою за кисть лівої руки ОСОБА_9 , перетягнув її на територію покинутого домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після чого, з метою приховання слідів злочину, маючи умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_7 підняв з землі дві цеглини скріплені цементом, та наблизившись до лежачої на землі ОСОБА_9 , із значною силою завдав не менше двох ударів по голові, від чого остання померла на місці події.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та про направлення справи на новий судовий розгляд. Захисник зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, посилається на однобічність та неповноту досудового та судового слідства. Вважає, що обвинувачення обґрунтовано на припущеннях та показах свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повинні були бути визнані недопустимими доказами. Стверджує, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 2 ст. 439 КПК та не виконав вказівок суду касаційної інстанції. Вказує, що суд першої інстанції послався на явку з повинною ОСОБА_7 та покази, надані під час досудового слідства, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 95 КПК. Зазначає, що висновки експертів суперечать один одному, проте суд не вказав чому висновок № 169, який носить характер припущення, покладений в основу вироку, як самий вагомий доказ. Також вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги захисника та, повторно допитавши експерта ОСОБА_12 , не відобразив його покази в ухвалі апеляційного суду. Звертає увагу, що час смерті потерпілої, зазначений у вироку, ґрунтується на припущеннях та не встановлений експертом. Посилається на порушення судом вимог ст. 374 КПК. Вважає, що по справі не було встановлено механізму спричинення тілесних ушкоджень та кількості ударів нанесених убитій. Зазначає про порушення принципу презумпції невинуватості та права на захист. Стверджує, що ОСОБА_7 неодноразово заявляв, що під час досудового слідства він визнавав вину у скоєнні вбивства ОСОБА_9 під тиском працівників міліції, на що суд не звернув увагу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого, які підтримали доводи касаційної скарги та просили скасувати судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд, пояснення прокурора, який просив касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а судові рішення щодо засудженого без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410, 411 КПК України, щодо неповноти судового розгляду справи, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. У зв`язку з наведеним, доводи касаційнихої скарги в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Свій висновок щодо доведеності вини засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Твердження захисника ОСОБА_6 про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.

Зокрема, суд першої інстанції правильно обґрунтував своє рішення показаннями: засудженого, які він дав, будучи додатково допитаним в якості підозрюваного, та підтвердив обставини, за яких вчинив умисне вбивство потерпілої ОСОБА_9 ; потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив місце знаходження трупа дружини та наявність у засудженого подряпин на руках та обличчі; свідка ОСОБА_13 , який підтвердив наявність подряпин на руках та в області носа ОСОБА_7 ; свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 які із працівниками міліції їздили на медичний огляд, де бачили ОСОБА_7 , який нервував і у нього було подряпане обличчя та руки; свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які були понятими при відтворенні обстановки та обставин події за участі засудженого та свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які виконували функції конвоїрів під час цієї слідчої дії про те, що засуджений добровільно, без будь якого примусу чи підказок, вказав на місце вчинення злочину та показав, як він спочатку вдарив ОСОБА_9 і затягнув у недобудований будинок за руку, а потім вдарив її цеглиною декілька разів по голові; свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , яким, як працівникам міліції стало відомо від ОСОБА_7 про те, що він вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 та добровільно написав явку з повинною про це, показав місце вчинення злочину, заяв про застосування до нього недозволених методів проведення слідства не подавав; даними протоколів: огляду місця події; огляду трупа ОСОБА_9 ; відтворення обстановки та обставин події за участі засудженого під час якого останній у присутності захисника детально розповів про обставини умисного вбивства ОСОБА_9 ; висновками судово-медичної та додаткової експертизи потерпілої ОСОБА_9 про кількість, локалізацію і тяжкість спричинених їй тілесних ушкоджень; висновком експерта № 169 від 30 серпня 2012 року, яким встановлено, що генетичні ознаки слідів крові на нігтьових зрізах трупа ОСОБА_9 є змішаними та містять генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ; висновками експерта № 390 про наявність у засудженого саден в області обличчя та тильних поверхонь обох кистей.
Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженого та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за ч. 1 ст. 115 КК України. При цьому, суд навів належне спростування доводів засудженого про те, що даного злочину не вчиняв.
Отже, підстав вважати ОСОБА_22 необґрунтовано засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої близькі за змістом доводам касаційної скарги, переглянув вирок суду першої інстанції та з наведенням ґрунтовних мотивів визнав її доводи про недоведеність вини у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, безпідставними. Свій висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_22 за ч. 1 ст. 115 КК апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. При цьому суд, на виконання вказівок суду касаційної інстанції, дослідив, у тому числі, і висновки експертів за № 169, № 484, № 522, № 507, № 797, допитав експертів, які проводили ці експертизи, і з наведенням належної мотивації усунув розбіжності у висновках зазначених експертів щодо наявності слідів крові ОСОБА_7 у нігтьових зрізах ОСОБА_9 , кількості нанесених ударів потерпілій, часу настання її смерті. Крім того, суд апеляційної інстанції правильно погодився з тим, що в основу обвинувального вироку покладені докази, які були зібрані відповідно до вимог КПК 1960 року, оскільки ці докази зібрані у відповідності до діючого КПК, а тому вони є допустимими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Доводи захисника про те, що було порушено право засудженого на захист є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження, про що апеляційний суд правильно зазначив у своєму рішенні.

Даних, які б свідчили про фальсифікацію матеріалів провадження щодо ОСОБА_22 , перевіркою справи не установлено.
Твердження захисника ОСОБА_6 у касаційній скарзі про те, що засуджений ОСОБА_7 на досудовому слідстві давав зізнавальні покази під тиском працівників міліції ретельно були перевірені як працівниками прокуратури так і судами і свого підтвердження не знайшли. У матеріалах справи за наслідками заяв засудженого є наявними постанова слідчого прокуратури від 5 квітня 2013 року, якою кримінальне провадження щодо працівників Павлоградського МВ ГУМВС України, а саме ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 закрито у зв`язку з відсутністю у їх діях складу посадових злочинів, а постановою від 12 червня 2013 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Зазначені постанови набрали законної сили, даних, які б свідчили про їх незаконність на час перегляду справи судом касаційної інстанції, немає.

Що стосується покарання, то воно призначено ОСОБА_7 у відповідності до вимог статей 50, 65 КК з врахуванням усіх обставин справи і з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині погоджується колегія суддів, оскільки призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б тягли за собою безумовне скасування чи зміну судових рішень щодо ОСОБА_7 , як то зазначено в касаційній скарзі, при перегляді справи не встановлено.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433-436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 рокущодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3