АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №635/1977/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/2415/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
Іменем України
28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпіла - ОСОБА_7 ,

представник потерпілої - ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Харківського районного суду Харківської області від 30.08.2017р. відносно ОСОБА_10 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Південне Дергачівського району Харківської області, громадянин України, з середньо-спеціальною освітою, непрацюючий, неодружений, має малолітню дитину 2013р.н., раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.2 ст.286 до 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.;
Вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат в порядку передбаченому ст.ст.100, 124 КПК України.
Згідно вироку, 01.02.2017р. о 14год. 30хв. ОСОБА_10 , керував технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz sprinter 311cdi», р.н. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 51км/год. по під`їзній автодорозі до Аеропорту м. Харкова зі сторони смт. Високий Харківського району Харківської області в напрямку смт. Пісочин Харківського району Харківської області. Під час руху в районі 7-го км вказаної автодороги, ОСОБА_10 не зорієнтувався в дорожній обстановці, змінив напрямок свого руху вправо та виїхав на узбіччя де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався по вказаному узбіччю попереду, в попутному напрямку. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 була заподіяна закрита тупа сукупна травма тіла, яка відповідно до висновку судової медичної експертизи №295 - ДМ/17 від 15.02.2017р. є причиною його смерті на місці дорожньо-транспортної пригоди.
Своїми діями обвинувачений грубо порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, що знаходяться у причинному зв`язку із смертю ОСОБА_11 .
В апеляції обвинувачений просить вирок суду скасувати і направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом не враховано ряд пом`якшуючих обставин, а також той факт, що пішохід ОСОБА_11 також порушував правила дорожнього руху передбачені п.4.3 Правил дорожнього руху України. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що він є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2016році», але не просить застосувати до нього амністію
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони захисту в підтримку апеляційної скарги, а також з приводу заперечень щодо застосування амністії, з`ясувавши позицію решти учасників судового провадження, які вважали вирок суду правомірним, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно вироку (т.1 а.с.101-103) фактичні обставини справи встановлені у загальному порядку на підставі досліджених у суді доказах. При цьому сам обвинувачений свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та дав пояснення які по суті збігаються з встановленими у вироку судом фактичними обставинами

Колегія суддів погоджується з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України оскільки ОСОБА_10 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.
Як вбачається з вироку при призначенні покарання районний суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд дійсно вказав, що обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання, та обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання, він не вбачає.
У ст.66 КК України наведений невичерпний перелік обставин, які при призначенні покарання можуть враховуватись судом для його пом`якшення на що безпосередньо вказує ч.2 вказаної норми.
Згідно вищевказаної норми щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного але щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку своїх дій ОСОБА_10 у матеріалах кримінального провадження не має.
Сам обвинувачений неодноразово в суді пояснював і прямо вказує в апеляції, що він не відшкодував спричинену шкоду і жодним іншим чином не уладнав відносини з потерпілою, яка наполягала на суворому покаранні.
Враховуючи у сукупності обставини справи та особу обвинуваченого, суд першої інстанції звернув увагу, на визнання ОСОБА_10 своєї провини, але враховуючи думку потерпілої, щодо призначеного покарання погодився з нею виходячи з завдання кримінального провадження зазначеного у ст.2 КПК України, а це захист особи від кримінальних правопорушень і призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України на мінімальний строк із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами на два роки.
При цьому районний суд послався на те, що жодної обставини яка б пом`якшувала покарання судом не встановлено, як не встановлено у судовому засіданні обставин, які б свідчили, що обвинувачений щиро покаявся. Не зазначено такої обставини і стороною захисту, при цьому обвинувачений добровільно не відшкодував спричинену шкоду, вибачення потерпілій приніс тільки після вивчення у судовому засіданні доказів на підтвердження його винуватості, а за промовою захисника обвинувачений ОСОБА_10 після вчинення дорожньотранспортної події, що спричинила смерть людини, продовжує працювати водієм транспортного засобу, без офіційного працевлаштування, тому районний суд правильно зазначив, що без ізоляції обвинуваченого від суспільства не буде досягнута мета покарання і попередження вчинення ним нових злочинів.
Як випливає з роз`яснень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» - визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.
Звідси колегія суддів приходить до висновку, що районний суд достатньо мотивував своє рішення в частині призначення покарання, а доводи апелянта в цій частині не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи №168/17 від 13.03.2017р. (т.1 а.с.77-79), в дорожньо- транспортній ситуації, що відбулась 01.02.2017р. в діях водія автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_10 убачається невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку із ДТП.

Таким чином виключається причинний зв`язок з порушенням п.4.3 Правил дорожнього руху України пішоходом ОСОБА_11 , який рухався по узбіччю попереду, в попутному напрямку про що прямо зазначено у вироку суду.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції врахована поведінка пішохода ОСОБА_11 .

Відповідно до п.«г» ч.2 ст.10 Закону України «Про амністію у 2016році» суд вирішує питання про застосування амністії до осіб, стосовно яких судом ухвалені вироки, що не набрали законної сили, - за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.
З наведеної норми випливає, що законодавець чітко визначив ініціатора застосування амністії, яким не може бути суд.
Таким чином, оскільки апеляційному суду не заявлено клопотання про застосування амністії уповноваженою особою то це питання колегією суддів не вирішувалось.
Посилання апелянта на те, що він є суб`єктом амністії жодним чином не впливає на правильність судового вироку.
Отже жодних порушень передбачених ст.409 КПК України апеляційним судом не встановлено.
Звідси, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція обвинуваченого не підлягає задоволенню, а вирок районного суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Харківського районного суду Харківської області від 30.08.2017р. відносно ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді