УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №286/2500/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.115 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №294/752/15-к за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , та заступника керівника Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 18 травня 2017 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_9 за ч.1 ст.115 КК України. При цьому, наголошує, що твердження суду в оскаржуваному вироку про те, що винуватість ОСОБА_9 повністю підтверджується показами потерпілої та свідків є надуманим та повністю спростовується, власне, їх показами, даними в суді. Звертає увагу на те, що ні потерпіла, ні жоден із свідків не вказали прямо на обвинуваченого, що саме він вбив ОСОБА_11 , більше того, з показів потерпілої ОСОБА_8 , показів свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 прямо вбачається причетність до вбивства ОСОБА_11 інших осіб. Даний довід сторони захисту підтверджує і поведінка самої потерпілої як на досудовому слідстві так і в суді, зокрема, потерпілою не заявлено жодного позову до обвинуваченого, вона не бажає його покарання, хоча загиблий був її рідним братом. Також, з показів потерпілої в суді, вона твердо впевнена, що обвинувачений не вбивав її брата, його вбили брати ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Крім того, звертає увагу і на показання обвинуваченого в суді. Так, обвинувачений заперечив свою причетність до вбивства ОСОБА_11 , прямо вказавши на інших осіб. Пояснюючи свої покази на досудовому слідстві, обвинувачений зазначив, що їх він надав, захищаючи своїх племінників братів ОСОБА_18 та під впливом слідчого, оскільки той пообіцяв кваліфікувати його дії за ст.118 КК України та запевнив, що його не буде позбавлено волі. Такі покази обвинуваченого цілком узгоджуються з описовою частиною самого обвинувального акту щодо ОСОБА_9 та з показами допитаного як свідка в суді слідчого ОСОБА_19 . Так, описуючи обставини кримінального правопорушення, слідчий в обвинувальному акті зазначає, що з боку ОСОБА_11 на адресу обвинуваченого були погрози щодо заподіяння йому смерті та, тілесні ушкодження ОСОБА_9 спричинив покійному під час нападу останнього. В судовому засіданні ОСОБА_19 підтвердив те, що він консультував обвинуваченого, як себе вірно поводити. Таким чином, очевидно вбачається, що слідчий тиснув на обвинуваченого з приводу визнання ним вини.
Захисник також звертає увагу і на незрозумілу позицію суду щодо доручення перевірки показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , наданих ними в суді, працівникам Овруцького відділення поліції, при цьому суд не звернув увагу на той факт, що досудове слідство в кримінальному провадженні проводилось тими ж таки працівниками поліції, які, формально, вважають винуватим у кримінальному правопорушенні ОСОБА_9 . За таких обставин, результат перевірки був прогнозований та очікуваний. Вже будучи допитаними працівниками поліції, тобто колегами слідчого, який проводив досудове розслідування та вважав винуватим обвинуваченого, брати ОСОБА_18 змінили свої покази та зазначили, що будь-якого відношення до вбивства не мають. При цьому, свідок ОСОБА_20 ще й заявив, що нібито на нього тиснула якась особа та заставляла обмовити себе, при тому, що жодним доказом цей факт не підтверджується. І саме такі покази цих свідків, дані на досудовому слідстві, а не в суді, суд взяв до уваги при постановленні оскаржуваного вироку, чим, на переконання сторони захисту, прямо порушив п.15 ч.1 ст.7 та ст.22 КПК України. В даному випадку, суд поступив необ`єктивно та упереджено, фактично ставши на позицію сторони обвинувачення. Посилаючись на це, наголошує, що дані докази, а саме покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 отримані працівниками Овруцького ВП ГУНП в Житомирській області, відповідно до ст.ст.86-89 є недопустимими та на них не може посилатися суд при ухваленні судового рішення, про що було заявлено. Аналогічно, має бути визнаний недопустимим і висновок судово-медичної експертизи №46 від 13.02.2017 р., оскільки він ґрунтується на вищевказаних показах свідків, тобто є похідним від них.
Зазначає і те, що одним з доказів вини ОСОБА_9 , на думку суду, є виявлення на його одязі слідів крові, походження якої не виключається від ОСОБА_11 . Разом з цим, такий довід суду спростовується показами самого обвинуваченого, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 . Так, з показів обвинуваченого та вказаних свідків вбачається, що саме обвинувачений намагався розборонити ОСОБА_11 та братів ОСОБА_18 під час бійки, а тому поява крові ОСОБА_21 на його одязі цілком закономірна.
Вважає, що вина ОСОБА_9 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення стороною обвинувачення не доведена та не знайшла свого об`єктивного підтвердження під час судового слідства.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, в решті вирок залишити без змін. При цьому, наголошує, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, не виконав вимоги ст.50,65,66 КК України та роз`яснень Постанов Пленуму Верховного Суду України і в не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, за який передбачено покарання від 7 до 15 років позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого, який вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, при цьому з метою ухилення від кримінальної відповідальності в судовому засіданні обмовив у вчиненні злочину своїх племінників ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , непричетність яких до вбивства потерпілого ОСОБА_11 встановлено під час досудового розслідування та в ході досудового слідства, наслідків, які настали від вчиненого злочину, та прийшов до необґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_9 наближеного до мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України, яке не є справедливим та достатнім за своєю мірою.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення починаючи з 02.08.2016 року і до закінчення строку попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбування покарання обчислено з моменту його затримання, тобто з 02.08.2016 року.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 01 серпня 2016 року, близько 14 години 40 хвилин, в с. Возничі Овруцького району, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився неподалік магазину ФОП « ОСОБА_9 », що по АДРЕСА_2 . В цей час, в ході спілкування із ОСОБА_11 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, на грунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу погроз останнього в бік ОСОБА_9 щодо заподіяння йому смерті, у ОСОБА_9 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_11 .. Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій і передбачаючи їх можливі наслідки, ОСОБА_9 під час нападу ОСОБА_11 з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, кулаками наніс останньому два удари в обличчя, від яких ОСОБА_11 упав на земельне покриття. Після цього ОСОБА_9 , в продовження своїх злочинних дій, схопив перебуваюче неподалік поліно, яке не було заздалегідь підготовлене для нанесення тілесних ушкоджень, та, тримаючи його двома руками, умисно, зі значною силою прикладання, наніс ОСОБА_11 два почергові удари в розташування життєво-важливих органів, а саме на рівні лівої лобно-тім`яно-скроневої ділянки та на рівні правої лобно-тім`яної ділянки відповідно, внаслідок чого заподіяв смерть ОСОБА_11 .
Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок розтрощення черепу: забійної рани в тім`яній ділянці посередині; синець в лобній ділянці зліва з переходом на ліву виличну та ліву навколо орбітальну ділянки і забійна рана в лівій надбрівній ділянці; забійна рана в ділянці надперенісся; синець та садно на рівні правої тім`яної ділянки та лобної ділянки справа; забійна рана в правій надбрівній ділянці біля внутрішнього краю брови; синець на верхній повіці правого ока; синець в лівій завушній ділянці, синець та садно по зовнішній поверхні лівої внутрішньої раковини; дифузний крововилив в м`які тканини голови на рівні лобної, обох тім`яних та лівої скроневої ділянок, крововилив в лівий скроневий м`яз, переломи кісток лицевого черепу, багатофрагментарний перелом кісток склепіння черепа, багатоуламковий перелом кісток основи черепа; розрив твердої мозкової оболонки, вогнища деструкції та геморагічного забою речовини головного мозку на рівні полюсів обох лобних доль, дифузний крововилив в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку та мозочку, відразу після їх заподіяння.
Таким чином, ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_11 смертельні тілесні ушкодження, що несумісні із життям та перебувають в прямому причинному зв`язку з причиною настання смерті й утворились внаслідок двох травмуючи ударів із значною силою тупим твердим предметом з обмеженою та дещо видовженою контактуючою поверхнею.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого, захисника та потерпілої, які просили апеляційну скаргу захисника задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково - скасувавши вирок з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно змісту ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Пунктом 2 ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою, зміст вироку має містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
В ході судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення заперечив. Проте, суд доводи обвинуваченого на свій захист у вироку належно не проаналізував та мотивовано не спростував.
В якості формулювання обвинувачення визнаного доведеним, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку встановив, що в ході спілкування із ОСОБА_11 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу погроз останнього в бік ОСОБА_9 щодо заподіяння йому смерті, у ОСОБА_9 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій і передбачаючи їх можливі наслідки, ОСОБА_9 під час нападу ОСОБА_11 , з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, кулаками наніс останньому два удари в обличчя, від яких ОСОБА_11 упав на земельне покриття. Після цього ОСОБА_9 , в продовження своїх злочинних дій, схопив перебуваюче неподалік поліно, яке не було заздалегідь підготовлене для нанесення тілесних ушкоджень, та, тримаючи його двома руками, умисно, зі значною силою прикладання, наніс ОСОБА_11 два почергові удари в розташування життєво-важливих органів.
Зазначені обставини свідчать про форму вини і мотиви вчинення кримінального правопорушення. Аналізуючи встановлені вироком суду першої інстанції фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, апеляційний суд звертає увагу на істотні суперечності в частині відповідності таких дій обвинуваченого його юридичній оцінці за ч.1 ст.115 КК України. Так, як вбачається з вироку саме ОСОБА_11 погрожував обвинуваченому ОСОБА_9 заподіяти йому смерть. Насильницькі дії обвинуваченим ОСОБА_9 були вчинені під час нападу на нього ОСОБА_11 .
У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з недостатньою повнотою встановив фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, висновки суду щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч.1 ст.115 КК України не є належно переконливими та потребують додаткового судового дослідження та оцінки. Обставини погроз ОСОБА_11 заподіяти смерть обвинуваченому ОСОБА_9 та напад ОСОБА_11 на обвинуваченого ОСОБА_9 , залишилися без ретельного дослідження та необхідної юридичної оцінки.
На думку апеляційного суду, в ході судового розгляду провадження, суд першої інстанції в частині, що стосується дослідження показань свідків ОСОБА_12 , братів ОСОБА_12 та ОСОБА_14 не дотримався вимог п.16 ч.1 ст.7, ст.23, ст.95 КПК України, у звязку з чим правильність оцінки таких показань у вироку викликає обгрунтовані сумніви.
Таким чином, висновки суду першої інстанції достатньо не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків щодо вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги одні докази без належної оцінки інших доказів, які їх заперечують.
За вище наведених обставин, на думку апеляційного суду, вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України.
Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження. Оскільки в ході апеляційного розгляду ніхто з учасників судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з повним дослідженням доказів з метою вирішення апеляційних вимог не звертався, то апеляційний не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.
З врахуванням того, що такі порушення з вище наведених підстав неможливо усунути в апеляційному порядку, вирок суду першої інстанції у вказаній частині відповідно до вимог ч.6 ст.9, ст.407, ч.1 ст.412, ст.415 КПК України підлягає скасуванню з направленням провадження на новий судовий розгляд.
Вирішуючи питання запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційний суд бере до уваги, що з метою забезпечення виконання процесуальних обов`язків та запобіганню ризикам передбаченим ст.177 КПК України, слід за необхідне продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги заступника керівника Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 18 травня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати з призначенням нового судового розгляду в тому ж суді першої інстанції.
Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 продовжити до 15 листопада 2017 року.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :