УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №279/3299/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.135 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №279/3299/16-к за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2017 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України,
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та своїм рішенням призначити кримінальне провадження до нового судового розгляду в суді першої інстанції. При цьому, вважає, що цей вирок необґрунтованим, незаконним та таким, що постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про призначення експертизи механізму дорожньо-транспортної пригоди та її елементів на предмет встановлення швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 , яке було направлене нею виключно на здобуття доказів у справі та доведення причетності обвинуваченого у вчиненні ним правопорушення. Наголошує на тому, що на момент винесення судом рішення по інкримінованому злочині, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, остаточне рішення за фактом ДТП не прийнято. Вважає, що судом першої інстанції поверхнево досліджені цілий ряд доказів, а саме: дані протоколів слідчих експериментів, висновки судово-автотехнічних експертиз, протокол огляду місця події, тощо, хоча вказані докази фактично вказують на відсутність вини у обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України. Судом першої інстанції взагалі упущено той факт, що обвинувачений ОСОБА_10 до моменту наїзду на пішохода не здійснював будь-якого гальмування. Водій не вживаючи ніяких можливих заходів по недопущення наїзду на пішохода, в тому числі і не здійснює гальмування, а експерт стверджує, що він (водій) за таких обставин не міг уникнути наїзду. Точна швидкість руху автомобіля під керуванням обвинуваченого вказала б на можливість чи неможливість останнього уникнути ДТП, а приймаючи до уваги висновок судово-медичної експертизи №86 від 03.06.2016 року, смерть потерпілого ОСОБА_12 настала миттєво, внаслідок тяжких ушкоджень, то зрозуміло, що швидкість руху авто ОСОБА_10 була далеко за допустиму на вказаній ділянці дороги. В іншому ж випадку при швидкості близько 60 км/год є малоймовірним отримання потерпілим саме таких тілесних ушкоджень від яких настала б смерть. Вирок не відповідає тяжкості кримінального правопорушення. Судом безпідставно застосовано вимоги ст.ст.75, 76 КК України, оскільки обвинувачений не покаявся у вчиненому, вину свою не визнав, призначене судом покарання обвинуваченому є занадто м`яким та потребує його посилення. Вирок суду не засвідчений печаткою, а тому винесений не від імені держави України та не Коростенським міськрайонним судом.
В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи фактичних обставин справи та доведеності вини обвинуваченого у вчиненому, правильності кваліфікації його дій, просить скасувати вирок суду першої інстанції через м`якість призначеного обвинуваченому покарання, та постановити новий, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, та призначити йому покарання у виді 2-х років обмеження волі.
Заявлений цивільний позов потерпілою ОСОБА_8 у розмірі 500 000 гривень задовольнити в повному обсязі. В решті вирок залишити без змін. При цьому, посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні себе винним не визнав, а також не визнав заявлений потерпілою цивільний позов, заподіяну потерпілій матеріальну шкоду не відшкодував, на протязі всіх судових засідань вибачення у потерпілої та дітей не попросив, таким чином намагався уникнути кримінальної відповідальності. Наголошує, що з врахуванням того, що син ОСОБА_8 - ОСОБА_12 загинув внаслідок порожньо-транспортної пригоди, потерпіла понесла душевні страждання, був порушений звичайний спосіб життя, для відновлення якого потрібні матеріальні і душевні зусилля, що призвело до вимушених змін у житті, у неї на утриманні залишилось двоє малолітніх дітей ОСОБА_12 , то потерпілою був заявлений моральний позов у розмірі 500 000 грн., однак судом першої інстанції позов було задоволено лише частково на суму 300 000 гривень, що не відповідає завданій шкоді.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та постановити новий вирок, яким визнати обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України - незаконним, недоведеним, таким що не містить складу кримінального правопорушення, у зв`язку з чим виправдати його, на підставі ч.1 ст.284 КПК України, та відмовити повністю у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_10 . При цьому, вважає, що суд першої інстанції поверхово розглянув справу, дав неправильну оцінку добутим щодо по справі доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, деякі докази проігнорував, в основу вироку поклав припущення, та вільне-особисте трактування норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого ухвалив вищевказаний вирок, який суперечить дійсним обставинам справи та закону. Процесуальні дії в цьому провадженні фактично відбувались без процесуального визначення та реалізації прав прокурором, або групою прокурорів, а тому зібрані докази по справі, затвердження процесуальних документів, затвердження підозри та обвинувального акту, направлення провадження до суду і участь прокурора в суді є незаконним.
Також, зазначає, те, що судом у вироку на власний розсуд, всупереч законодавству критично оцінено явку з повинною обвинуваченого, та також, ще під час розгляду 24.02.2017 р. клопотання захисту про закриття кримінального провадження, у зв`язку з передачею обвинуваченого на поруки трудового колективу, суд упереджено, необґрунтовано-критично, наперед, висловив свої сумніви, у такому способу і формі, «явки з повинною» ОСОБА_10 . Звертає увагу і на те, що не зважаючи на неодноразові заперечення з сторони захисту та звернення уваги суду на те, що сторона обвинувачення, а саме представник потерпілої, постійно виходив за межі пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України, намагаючись вивести судове слідство на дослідження саме обставин ДТП, що є ознаками кримінального правопорушення за ст.286 КК України, і яка не є і не могла бути предметом розгляду цього провадження, суд відхиляв позицію захисту. Також, суд, самостійно ставлячи питання учасникам процесу і свідкам, неодноразово виходив за межі обвинувачення.
Наголошує на тому, що фактично дії обвинуваченого ОСОБА_10 не знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з загибеллю ОСОБА_14 внаслідок цього ДТП та безпосередньо в залишенні його без допомоги на місці пригоди. Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 , не заперечував, що він дійсно, внаслідок звичайного, людського переляку та паніки, не усвідомлюючи свої дії не зупинився після зіткнення і удару, з невідомим, на той час предметом, та не зміг надати належної оцінки події ДТП, не перевірив подію ДТП і стан, можливо, збитої ним людини. ОСОБА_10 , добровільно, при явці до органів поліції, відразу ж погодився на проведення всі слідчих дій, у тому числі експертиз щодо нього та його автомобіля. Крім того, не знаючи, чи є його вина в ДТП, та фактично, самостійно, визнаючи себе винним у кримінальному правопорушенні, він добровільно, по мірі своїх можливостей, відшкодував частину коштів сім`ї, а саме матері загиблого ОСОБА_12 , матеріальні витрати на перевезення тіла і його поховання за місцем їх проживання до Черкаської обл. Також і у подальшому пропонував матеріальну допомогу, у межах своїх можливостей сім`ї загиблого, проте вони від неї відмовились, запросивши набагато більшу суму, яку він не мав і не має можливості заплатити.
Рахує, що у розглянутому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України, за наслідками його дій причинного зв`язку зі смертю особи, не встановлені та обвинувачення не пред`явлено, а тому визначення в обвинувальному акті, з чим погодився суд першої інстанції, що згідно ст.67 КК України, обтяжуючу ознакою покарання є спричинення тяжких наслідків є смерть людини, категорично не відповідає вимогам КК України, і є незаконним, так як не охоплюється кваліфікуючими ознаками саме цього злочину.
Наголошує і на тому, що у відповідності до обвинувального акту щодо ОСОБА_10 , потерпілою у кримінальному провадженні визнано ОСОБА_8 , яка є матір`ю загиблого пішохода в наслідок ДТП ОСОБА_12 , що також категорично суперечить вимогам КПК.
Зазначає і те, що підстав, для внесення до ЄРДР відомостей про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_10 за кваліфікуючими ознаками ч.1 ст.135 КК України у правоохоронних органів не було, а тому розпочате провадження по ньому, пред`явлена підозра 24.03.2016р. та крім того пред`явлена 21.06.2016р., ще і «уточнююча підозра», складений обвинувальний акт, який направлений до суду є незаконним.
Також, звертає увагу на те, що під час досудового розслідування цивільний позов у провадженні не заявлявся, також такий позов не надходив до розгляду Коростенського міськрайсуду разом з обвинувальним актом. Позов не відповідає вимогам ЦПК України. За чинним законодавством, не сплачено судовий збір.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
На підставі ст.ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням встановивши йому іспитовий строк на 2 роки, якщо протягом цього строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_10 такі обов`язки:
-періодично з`являтися для реєстрації до Уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти Уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
-не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з Уповноваженим органом з питань пробації.
Судові витрати 2288 грн. 64 копійок за проведення експертиз стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 300 000 гривень.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22 березня 2016 року близько 19 години 30 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем "Шевролет АВЕО", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вулиці Селезньова в м.Коростені в напрямку м.Житомира, неподалік будинку № 72 вказаної вулиці, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який рухався по дорозі у попутному автомобілю напрямку.
Унаслідок ДТП пішоход ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у причинному звязку з настанням смерті, яка настала на місці події внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась переломами хребта, розривом атланто-потиличного з`єднання, переломом кісток правої гомілки.
Після здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_12 , водій ОСОБА_15 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог п.2.10 правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди і з метою уникнення відповідальності за скоєне, на автомобілі, причетному до ДТП, з місця пригоди поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_12 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.
Своїми умисними діями, які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, ОСОБА_10 скоїв злочин, передбачений ст. 135 ч.1 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали свою апеляційну скаргу з наведених в них мотивів та їх заперечення проти апеляційних скарг потерпілої та прокурора, пояснення потерпілої, її представника та думку прокурора, які просили задовольнити їх апеляційні вимоги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду про винність ОСОБА_10 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.135 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними судом та викладеними у вироку доказами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції визнав свою вину та дав наступні пояснення про те, що 22.03.2016 року близько 19 години 30 хвилин із своїм братом ОСОБА_16 на власному автомобілі Шеврове Авео їхав із швидкістю 60-70 км/год в с.Гулянка. Була мряка, моросив дощ. По вул.Селезньова на своїй полосі руху із зміщенням вправо побачив тіло людини. Встиг тільки трохи викрутити руль, так як назустріч їхала фура, відчув удар, зрозумів, що збив людину, але не зупинився бо відчув шок, паніку і страх. Брат казав зупинитись, але він не зміг і висадив брата десь через 1-1,5 км, а сам поїхав далі, від удару під капотом почало диміти. Він виїхав на поле, та авто зупинилось і загорілось. Кинув авто і пішки пішов додому. До ранку дійшов додому. Зранку сам пішов в поліцію. Їздив до місця проживання потерпілої, надав потерпілій 8 000 грн. на похорони та ще 2 000 доларів США для дітей. Потерпіла просила ще 35 000 доларів США на житло дітям.
Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України за обставин встановлених судом першої інстанції, повністю підтверджується: показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ; протоколом огляду місця ДТП поблизу будинку №72 по вул.Селезньова в м.Коростені, під час якого зафіксовано обстановку ДТП; протоколом огляду місця події від 23.03.2016 року; висновком медико-криміналістичного дослідження одягу потерпілого від 29.04.2016 року № 81-МК; протоколами слідчих експериментів з ОСОБА_10 ; висновками експерта за результатами проведення судово-автотехнічної експертизи від 20.05.2016 року № 312/16-25, та від 16.06.2016 року № 3/523; речовими доказами - автомобілем "Шевролет АВЕО SF69Y", пластиковими уламками частин автомобіля, одягом та взуттям потерпілого ОСОБА_12 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи №86 від 03.06.2016 року смерть потерпілого ОСОБА_12 настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась переломами хребта, розривом атлпнто-потиличного з`єднання, переломи кісток правої гомілки. Тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя, знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті, є несумісними з життям. Врятувати життя потерпілого шляхом надання йому своєчасної медичної допомоги було неможливо. В крові та сечі потерпілого виявлено етиловий спирт в концентрації 2,42 та 2,89 проміле.
Вище зазначені докази суд першої інстанції, обґрунтовано поклавши в основу вироку як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, правильно визнав належними, допустимими та достовірними.
Суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_10 , кваліфікувавши їх саме за ч.1 ст.135 КК України.
При цьому, апеляційний суд вважає апеляційні посилання адвоката ОСОБА_7 , що всі докази в даному провадженні є недопустимими, оскільки прокурори у провадженні не мали відповідних повноважень на участь в справі, - є необґрунтованими.
Так, як слушно зазначає суд першої інстанції, положеннями п.15 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що прокурором є прокурори міст і районів, їх перші заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур всіх рівнів. Згідно до норм ч.2 ст.36 КПК України, прокурор здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням уповноважений приймати процесуальні рішення про продовження строків досудового розслідування, повідомляти особі про підозру, затверджувати обвинувальний акт, звертатися до суду з обвинувальним актом, підтримувати державне обвинувачення в суді.
Відповідно до ст.37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, а також старшого прокурора цієї групи.
Згідно ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо обвинуваченого ОСОБА_10 було складено (з дотриманням вимог ст.291 КПК України) за ч.1 ст.135 КК України.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції провів судовий розгляд та ухвалив відповідний вирок з дотриманням меж судового розгляду, як передбачено ст.337 КПК України, давши правильну юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_10 , кваліфікувавши їх саме за ч.1 ст.135 КК України - як умисні дії, які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.
При цьому, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку обґрунтовано зазначив, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України передбачає залишення в небезпеці особи, коли обвинувачений сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Залишаючи особу, не має значення який фактично був стан потерпілого після дій обвинуваченого, тобто чи він живий, чи мертвий, окрім того, не має значення хто порушив правила дорожнього руху. За результатами судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що саме обвинувачений поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Факт смерті потерпілого на місці ДТП ОСОБА_10 відомий не був, і залишаючи потерпілого на дорозі він не знав живий він чи ні.
Твердження захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ґрунтується на довільному трактуванні об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, та є помилковими.
За фактом ДТП, що сталося 22 березня 2016 року та залишення в небезпеці потерпілого ОСОБА_12 відомості до ЄРДР вносились за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.
В ході досудового розслідування провадження за ч.2 ст.286 КК України було закрито (постанова від 23.06.2016 р., т.2 а.п.57), а в частині провадження за ч.1 ст.135 КК України складено обвинувальний акт та направлено до суду першої інстанції.
Факт подальшого скасування постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України та продовження в цих межах досудового розслідування, на думку апеляційного суду не становило процесуальних перешкод для продовження судового розгляду та постановлення обвинувального вироку судом першої інстанції по кримінальному провадженню за ч.1 ст.135 КК України.
За наведеним, доводи потерпілої ОСОБА_8 про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, заявлення нею з цього приводу в суді першої інстанції відповідних клопотань про призначення експертиз, виходять за межі судового розгляду, у зв`язку з чим є необґрунтованими.
Безпідставними є апеляційні твердження потерпілої ОСОБА_8 щодо відсутності печатки суду на кожній сторінці оригіналу вироку. На думку апеляційного суду, порядок ухвалення оскарженого вироку, його форма, зміст відповідають вимогам стст.369, 371, 373, 374 КПК України.
Апеляційні доводи захисника про порушення судом першої інстанції вимог ст.337 КПК України, допущену в ході судового розгляду упередженість та необ`єктивність також не є переконливими та не підтверджуються матеріалами провадження.
Вирішення судом першої інстанції в ході судового розгляду клопотання про передачу обвинуваченого на поруки, проведено з врахуванням вимог ст.47 КК України. Викладені судом висновки щодо відсутності підстав для такого звільнення обвинуваченого ґрунтуються на встановлених обставинах провадження, є належно мотивованими та правильними.
В ході судового розгляду питання явки ОСОБА_10 з повинною, як стверджує в апеляційній скарзі захисник, були предметом перевірки, з цього приводу суд першої інстанції виклав відповідні висновки з якими погоджується і апеляційний суд. Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що на досудовому слідстві ОСОБА_10 свою вину не визнавав, ні телефоном чи іншим технічним засобом, ні наданням письмового документу про факт вчинення злочину чи явку з повинною не стверджував. На думку апеляційного суду, в цій частині доводи захисника належно не підтверджені, а з цього приводу встановлені судом у вироку обставини переконливо не спростовано.
Вирішуючи питання законності порушення кримінального провадження за ч.1 ст.135 КК України, суд першої інстанції правильно послався у вироку на положення ст.214 КПК України, яка передбачає, початок досудового розслідування. З врахуванням обставин провадження, оскільки потерпілий ОСОБА_12 загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди, що виключає порушення кримінального провадження за його безпосередньою заявою, згідно матеріалів справи кримінальне провадження за ч.1 ст.135 КК України було зареєстровано в ЕРДР за відповідним рапортом слідчого від 23.03.2016 року.
Волевиявлення потерпілої ОСОБА_8 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України в подальшому фактично було підтверджено її заявою про залучення її до провадження як потерпілої. Залучення ОСОБА_8 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_12 , до кримінального провадження як потерпілої відповідає вимогам ст.55 КПК України.
Апеляційні доводи захисника щодо незаконності подання позовної заяви до суду, несплати потерпілою судового збору є безпідставними. Вирішуючи такі заяви захисника суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, що позовна заява надійшла до суду разом з обвинувальним актом. Потерпілу ОСОБА_8 було визнано цивільним позивачем ще на досудовому слідстві. Згідно Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи - звільнені від сплати судового збору.
Цивільний позов заявлений потерпілою був предметом судового розгляду в суді першої інстанції, з цього приводу учасники процесу давали відповідні пояснення. В ході дослідження позовних вимог було з`ясовано та встановлено в чому полягає спричинена потерпілій моральна шкода.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого заподіяної шкоди, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України та обґрунтовано, з дотриманням принципів розумності та справедливості, відповідно мотивувавши рішення у вироку, стягнув з ОСОБА_10 на користь потерпілої 300 000 гривень моральної шкоди.
Що стосується призначеного обвинуваченому покарання то, відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував, особу обвинуваченого, його характеристики, характер вчиненого правопорушення та інші обставини провадження.
Так, обвинувачений ОСОБА_10 є особою молодого віку, характеризується позитивно, працює, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, частково відшкодував завдані збитки. При цьому, факт смерті потерпілого обґрунтовано визнано судом першої інстанції обтяжуючою обставиною, яка спричинила тяжкі наслідки.
Покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 , яке за розміром передбаченим санкцією ч.1 ст.135 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, визначене в межах санкції статті, є справедливим, співрозмірним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Окрім того, при призначенні ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Апеляційний суд вважає, що всі апеляційні доводи захисника та потерпілої були предметом ретельної перевіреними судом першої інстанції з належними висновками у оскаржуваному вироку.
Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни з наведених мотивів у апеляційних скаргах потерпілої та адвоката обвинуваченого - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2017 року відносно ОСОБА_10 без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :