АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1438/17 Справа № 204/1956/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003338 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2017 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України,-

ВСТАНОВИЛА
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнення, обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду змінити, ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України виправдати, в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 121 КК України.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 187 КК України та призначене йому покарання:

-за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією особисто йому належного майна;

-за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 8 років позбавлення волі, з конфіскацією особисто йому належного майна;

На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, призначене покарання за сукупністю злочинів у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особисто йому належного майна.

Відповідно до ст. 71 КК України призначене покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2010 року, у виді 1 року позбавлення волі, та остаточно призначене ОСОБА_11 покарання у виді 15 років позбавлення волі, з конфіскацією особисто йому належного майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_11 вирішено рахувати з 21 грудня 2015 року, міру запобіжного заходу залишено без змін у виді тримання під вартою.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_11 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 21 грудня 2015 року до 20 березня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави фактичну вартість проведення дактилоскопічної експертизи № 70/01-17 від 01.02.2016 р., у розмірі 368 гривень 28 копійок, вартість проведення трасологічної експертизи № 10/4.2-200 від 10.03.2016 року, у розмірі 550 гривень 25 копійок, вирішено питання про долю речових доказів.

ОСОБА_11 було визнано винним та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині, перебуваючи в салоні автомобіля таксі марки ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , належного ОСОБА_9 , що зупинився біля будинку № 8 по вул. Краснопільській в м. Дніпро, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел, направлений на умисне вбивство, наніс потерпілому ОСОБА_9 , який знаходився на водійському сидінні автомобіля, декілька ударів ножем в область обличчя та голови.

ОСОБА_9 , який почав чинити опір обвинуваченому, при цьому покинув салон вказаного автомобіля. ОСОБА_11 , переслідуючи потерпілого, вийшов з салону автомобіля і ззаду впритул наблизився до ОСОБА_9 та знову почав наносити удари ножем в праву область тулуба потерпілого, в результаті чого ОСОБА_9 впав біля автомобіля обличчям до землі. ОСОБА_11 сів на потерпілого, позбавивши останнього можливості чинити опір, та, утримуючи ніж правою рукою, продовжив наносити ним удари в область потилиці та шиї ОСОБА_9 до тих пір, поки останній перестав подавати ознаки життя.

В результаті нанесених обвинуваченим ударів ножем, потерпілому ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 971е від 10.03.2016 року, були заподіяні тілесні ушкодження у виді: відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку другого ступеню, субарахдинального крововиливу, перелому потиличної кістки ліворуч та перелому тім`яної кістки праворуч, пневмоцефалії; дев`яти різаних та колото-різаних ран: у лівій скроневій області з переходом вниз на проекцію лівої виличної дуги, на лівій щоці з переходом на проекцію гайморової пазухи, в лобній області ліворуч, у внутрішнього кута правого ока з переходом частково на спинку носу, в проекції правої виличної дуги, на підборідді праворуч з переходом на носо-губний трикутник та далі на щоку, в тім`яну-потилочну області праворуч та ліворуч і по центру, розриву шкіри лівого слухового проходу, стану після носової та вушної кровотечі з розвитком в посттравматичному періоді середнього отиту ліворуч, - які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння; п`яти різаних ран: на долонній поверхні правої кісті від 4 п`ясної кістки з переходом на проксимальну фалангу 5 пальця, на задній поверхні правого плечового суглобу, на спині праворуч по навколо хребтовій лінії в проекції 2 грудного хребця, які за своїм характером, як кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).
Таким чином, ОСОБА_11 виконав усі дії, які вважав необхідними, але не довів до кінця свій злочинний умисел направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне, заподіяння смерті іншій людині - потерпілому ОСОБА_9 , з причин, що не залежали від його волі, помилково вважаючи потерпілого померлим, якому в подальшому було надано своєчасну кваліфіковану медичну допомогу, що запобігла його смерті.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині 15 хвилин, ОСОБА_11 , знаходячись біля будинку № 8 по вул. Краснопільській в м. Дніпро, повторно, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом - автомобілем марки ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_9 , сів в салон автомобіля, запустив ключем двигун, який знаходився в замку запалювання та незаконно, всупереч волі власника, не маючи ніякого права на керування та розпорядження зазначеним транспортним засобом, ринкова вартість якого згідно висновку товарознавчої експертизи № 24-016 від 15.03.2016 року становить 92 319 гривень, розпочав на ньому рух, однак не маючи навиків в керуванні даним транспортним засобом, після спроб маневру, покинув автомобіль на місці вчинення кримінального правопорушення.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині 20 хвилин, ОСОБА_11 , знаходячись біля будинку № 8 по вул. Краснопільській в м. Дніпро, маючи раптово виниклий умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9 , поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, наблизився до потерпілого ОСОБА_9 та з метою подолання волі до опору потерпілого, погрожуючи ножем, незаконно заволодів належними потерпілому ОСОБА_9 грошовими коштами в сумі 400 гривень.

Вищезазначені злочинні дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за ч. 2 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій; за ч. 2 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження було допущено неповноту судового розгляду та односторонність, не було досліджено докази.

Вказує, що відносно речового доказу ножа не були проведені судова цитологічна та судова дактилоскопічна експертизи, відсутній фото- або відеозапис з місця його вилучення, а отже цей ніж не є допустимим доказом.

Крім того зазначає, що у клопотанні про продовження строку тримання його під вартою сторона обвинувачення посилалася як на один з головних ризиків на те, що у межах досудового розслідування не виявлене знаряддя вчинення злочину ніж, місцезнаходження якого відоме обвинуваченому, а отже він, залишаючись на свободі, може вжити заходи щодо приховування цього ножа від органу слідства. На думку обвинуваченого, це свідчить про те, що ніж, який фігурує у справі як знаряддя злочину, насправді таким не є і був вилучений стороною обвинувачення у невідомому місці, у невідомий час, без участі понятих та без належної процесуальної фіксації такої дії.

На думку обвинуваченого, суд не міг брати до уваги як доказ протокол впізнання його дружиною потерпілого ОСОБА_12 по фотографії, оскільки остання не була на місці пригоди, а отже не знала особу нападника, а також не змогла описати його одяг та вказати, яка саме його рука була забинтована. Не повинен був суд обґрунтовувати своє рішення і показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не змогли впізнати особу, яка вчинила напад, ані по одягу, ані по голосу.

Зазначає, що висновки суду про спрямованість його умислу на вбивство ОСОБА_9 і про те, що він не довів його до завершення, вважаючи потерпілого мертвим, є помилковими, оскільки в той час, коли апелянт покидав місце події, ОСОБА_9 гучно кричав про допомогу та відповідав на запитання свідків, які кричали йому з вікон розташованого поруч будинку, а отже потерпілий вочевидь для цього апелянта був живий та перебував у свідомості.

Вказує, що згідно протоколу огляду місця події від 19.12.2015 р. з багажного відділення автомобіля потерпілого було вилучено купюру номіналом 100 грн. з плямами бурого кольору, що ймовірно походили від крові потерпілого, втім з даною купюрою не було проведено будь-яких експертиз та її походження не з`ясовувалося. На думку обвинуваченого, той факт, що він згідно показанням свідків та потерпілого, що у цій частині узгоджуються з його власними показаннями, до багажного відділення автомобіля не підходив та його не відчиняв, свідчить про те, що вказану купюру могла до нього покласти та особа, що насправді заволоділа грошовими коштами потерпілого, в чому безпідставно обвинувачується ОСОБА_11 .

Зазначає, що його обвинувачення у спробі заволодіння належним потерпілому автомобілем ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , є безпідставним, оскільки він не має посвідчення водія та будь-яких навичок керування транспортними засобами, на що не звернув уваги суд першої інстанції.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 вказує, що оскаржуваний вирок суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає зміні.

Так, на думку цього апелянта, висновок суду про вчинення його підзахисним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, є безпідставним, оскільки ґрунтується лише на свідченнях потерпілого. При цьому проігноровані показання самого ОСОБА_11 про те, що він гроші в потерпілого не вимагав і ними не заволодів.

Щодо висновку суду про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, вказує, що він обґрунтований лише припущеннями, в той час як досліджені докази належних підстав для такого висновку не давали. Так, потерпілий вказав лише те, що ОСОБА_11 сів до автомобіля та здійснив якийсь рух. Сам обвинувачений вказує, що він хотів лише прибрати з прибудинкової дороги, яка має невелику ширину, автомобіль потерпілого, який стояв таким чином, що заважав проїзду інших автомобілів. Відеозапис з відеореєстратора автомобіля містить фіксацію початку руху автомобіля, його наступного маневру та зупинки, що узгоджується з показаннями обвинуваченого і не свідчить про наявність в нього умислу на заволодіння цим автомобілем. На думку захисника, якщо б такий намір в ОСОБА_11 дійсно мав місце, то ніщо не перешкоджало останньому реалізувати його.

Вказує, що кваліфікація дій його підзахисного за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінченого замаху на умисне вбивство, обґрунтована посиланнями на чисельність тілесних ушкоджень та показання потерпілого, є помилковою. Так, ОСОБА_9 висловив лише припущення про те, що обвинувачений припинив його бити внаслідок того, що він перестав подавати ознаки життя. Крім того, висновки суду у цій частині захисник вважає суперечливими, оскільки суд, визнавши, що ОСОБА_11 мав намір вбити потерпілого та вчинив всі дії, які вважав достатніми для досягнення цієї мети, вказує, що безпосередньо після цього ОСОБА_11 повернувся до потерпілого, переконався, що останній живий, але не став вчиняти додаткові дії, спрямовані на заподіяння йому смерті, та замість цього вчинив на нього розбійний напад.

Також захисник посилається на безпідставне залишення судом поза увагою правдивих показань самого ОСОБА_11 , який визнав факт заподіяння ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 у день та час, вказані в обвинуваченні, втім вказував, що мотивом цього було небажання розраховуватися за проїзд та раптово виниклі неприязливі стосунки. При цьому обвинувачений обґрунтовано заперечував факт умислу в нього на вбивство потерпілого, а також на заволодіння належними останньому грошовими коштами і транспортним засобом, що підтверджується зокрема тим, що потерпілий ОСОБА_9 цивільного позову до ОСОБА_11 не подав.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону - ч. 5 ст. 107 КПК України.

Вказує, що 19.04.2017 р. подав до суду клопотання про отримання копії запису судового засідання, зробленого за допомогою технічного засобу, на що будь-якої відповіді не отримав, що може негативно позначитись на діяльності прокурора, а саме позбавляє останнього реагувати на незаконні судові рішення та порушення кримінального процесуального закону, які допущені судом першої інстанції під час розгляду обвинувального акту по суті.

Крім того, на думку прокурора, ця обставина може свідчити про відсутність у матеріалах провадження технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав частково, апеляційні скарги сторони захисту просив залишити без задоволення; захисника, який апеляційну скаргу обвинуваченого підтримав у повному обсязі, свою апеляційну скаргу підтримав в частині, що їй не суперечить, і також просив призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційну скаргу прокурора підтримав частково - в частині скасування оскаржуваного вироку суду; обвинуваченого, який свою апеляційну скаргу та позицію захисника щодо його апеляційної скарги підтримав, апеляційну скаргу прокурора підтримав частково - в частині скасування оскаржуваного вироку суду; потерпілого, який апеляційну скаргу та процесуальну позицію прокурора підтримав; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за встановлених у вироку фактичних обставин, - ґрунтовним і таким, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини обвинуваченого.
Так, потерпілий ОСОБА_9 , будучи допитаним в судовому засіданні судом першої інстанції, надав детальні показання з приводу обставин нападу на нього обвинуваченого ОСОБА_11 , які збігаються з встановленими судом фактичними обставинами та викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Крім того, 21.12.2015 р. у межах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_11 як особу, що вчинила на нього напад.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною в судовому засіданні судом першої інстанції, показала, що 19.09.2015 р. вона була повідомлена про напад на її чоловіка ОСОБА_9 і відразу поїхала до останнього до лікарні. Там вона зустріла ОСОБА_11 , що звернувся за медичною допомогою у зв`язку з ножовими пораненнями, з його слів - заподіяними йому невідомими особами. Коли ОСОБА_11 почув від неї, що на її чоловіка було скоєно розбійний напад, то відразу пішов з лікарні.

Крім того, 21.12.2015 р. у межах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_11 як особу, з якою 19.12.2015 р. спілкувалася у лікарні, та яка, на її думку, вчинила напад на її чоловіка.

Свідок ОСОБА_15 , будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції, показала, що 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині 15 хвилин, вона знаходилась за місцем свого мешкання, по АДРЕСА_3 , де почула крики про допомогу. Коли подивилась у вікно, побачила біля будинку автомобіль таксі, у якого були відчинені двері, та двох чоловіків, між якими відбувався конфлікт чи сутичка. Вона вийшла на вулицю, де знаходився потерпілий з ножовими пораненнями, якому вона викликала швидку допомогу, поліцію та зателефонувала його дружині, щоб повідомити про те, що сталося.
Свідок ОСОБА_14 , будучи допитаною у судовому засіданні суду першої інстанції, показала, що 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині 05 хвилин, вона перебувала за місцем свого мешкання, по АДРЕСА_4 , де прокинулась від того, що почула крики про допомогу. Коли подивилась у вікно, побачила біля будинку автомобіль таксі, чоловіка, який просив про допомогу, як вона зрозуміла водій таксі, та ще одного чоловіка, який щось шукав у автомобілі.
Свідок ОСОБА_16 , будучи допитаною у судовому засіданні суду першої інстанції, показала, що під час обшуку за місцем їх мешкання співробітниками міліції було вилучено одяг її сина ОСОБА_11 , який був на ньому, коли останній вранці 19 грудня 2015 року повернувся додому. Вона бачила різану рану на правій долоні сина, який пояснив, що отримав її під час нападу на нього.
Судово-медичний експерт ОСОБА_17 , будучи допитаною у судовому засіданні суду першої інстанції, надала свої роз`яснення з приводу складених нею експертних висновків про наявність тілесних ушкоджень в потерпілого та обвинуваченого і підтвердила їх правильність.

Крім того, судом були досліджені письмові докази, зокрема:

- протокол огляду місця події від 19.12.2015 р., з доданою до нього фототаблицею, в яких зафіксовані відомості щодо обстановки на місці пригоди, в тому числі зазначено про виявлення та вилучення каблука від чоловічого ботинку та про здійснення змивів речовини бурого кольору;

- протоколи огляду від 19.12.2015 р., відповідно до яких було вилучено одяг і взуття потерпілого;

- протокол від 22.12.2015 р. огляду покинутої будівлі по вул. Героїв Сталінграду, 111 у м. Дніпро, відповідно до якого було виявлено та вилучено складаний ніж з чорною ручкою;

- висновок експерта від 02.02.2016 року № 91, відповідно до якого результати серологічного й цитологічного досліджень дають можливість припустити, що кров на складаному ножі, вилученому в ході огляду ділянки місцевості, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Сталінграду, 111, могла походити від потерпілого ОСОБА_9 ;
- висновок експерта від 10.03.2016 р. № 971е, яким визначений обсяг, характер і ступень тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому ОСОБА_9 , зокрема визначено, що вони були спричинені від не менше, ніж 14 механічних дій;

- висновок експерта від 24.12.2015 року № 5736е, згідно якому в обвинуваченого ОСОБА_18 було виявлено різану рану правої долоні та опікової поверхні лівого передпліччя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, при цьому різана рана була отримана незадовго до звернення за медичною допомогою у лікувальний заклад, а термічний опік біля 5-7 діб до моменту огляду, тобто 19.12.2015 року;
- протокол обшуку квартири АДРЕСА_5 , відповідно до якого працівниками поліції були вилучені речі обвинуваченого, які знаходились на ньому в день вчинення злочинів;
- висновок експерта від 12.02.2016 року № 126, згідно якому у вилучених під час огляду з місця події змивах речовини бурого кольору не виключена можливість наявності крові як обвинуваченого, так і потерпілого;
- висновок експерта від 12.02.2016 року № 113, згідно якому на представлених на дослідження куртці та парі ботинок була встановлена наявність крові людини. При цьому, не виключена можливість походження сліду крові на манжеті правого рукава, поверхні куртки та ботинках від потерпілого ОСОБА_9 і виключена можливість присутності крові обвинуваченого ОСОБА_11 в зазначених місцях. Наявність крові останнього можлива на поверхні правого рукава та манжеті і поверхні лівого рукава куртки;
- висновок експерта від 12.02.2016 року № 112, згідно якому на вилученому одязі потерпілого ОСОБА_9 встановлена наявність слідів його крові;
- висновок експерта від 12.02.2016 року № 114, згідно якому на представлених для дослідження чохлах з двох автомобільних сидінь (об`єкти № 1-8, 9-17), грошовій купюрі 100 гривень (об`єкти № 18, 19) та рушнику (об`єкти № 20, 21) встановлена наявність крові людини. Отриманий результат не виключає можливості походження сліду крові (об`єкти № 1, 3-5, 7, 8, 10, 13-16, 18-21) від ОСОБА_9 . Можливість присутності в цих слідах крові ОСОБА_11 виключається. Не виключається можливість походження слідів крові (об`єкти № 2, 6, 9, 11, 12, 17) від ОСОБА_11 ;
- висновок експерта від 10.03.2016 року № 10/4.2-200, згідно якому каблук, вилучений 19.12.2015 року під час огляду місця події біля будинку АДРЕСА_6 , раніше складав єдине ціле з підошвою черевика на праву ногу, вилученого 22.12.2015 року під час санкціонованого обшуку за місцем мешкання ОСОБА_11 ;
- протокол проведення слідчого експерименту від 11.03.2016 р., у межах якого потерпілий ОСОБА_9 надав детальні пояснення з приводу обставин нападу на нього обвинуваченого ОСОБА_11 , які відповідають його показанням у суді першої інстанції та встановленим судом фактичним обставинам і викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень;
- додатковий висновок експерта від 14.03.2016 року № 1011е, згідно якому локалізація та характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не суперечать механізму їх спричинення, на який останній вказав в ході проведення слідчого експерименту, тобто від численних механічних дій гострого предмету в область обличчя, голови, тулуба та правої верхньої кінцівки;
- протокол слідчого експерименту від 16.03.2016 р., у межах якого ОСОБА_11 у присутності свого захисника ОСОБА_19 підтвердив обставини вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що відповідають пред`явленому обвинуваченню, зокрема розповів про свої дії щодо нанесення потерпілому численних ударів ножем в область голови, обличчя, тулуба, а також про своє намагання виїхати на автомобілі з місця пригоди, про свою вимогу до потерпілого віддати грошові кошти під погрозою застосування ножа;
Крім того, судом першої інстанції було переглянуто в судовому засіданні відеозапис з відеореєстратора автомобіля потерпілого, на якому зафіксовані звукова картина та перебіг подій, з яких випливає обвинувачення ОСОБА_11 .
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Також суд апеляційної інстанції вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за ч. 2 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій; за ч. 2 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів не знаходить їх обґрунтованими.

Так, посилання ОСОБА_11 на неналежність як доказу складаного ножа, вилученого 22.12.2015 р. при огляді покинутої будівлі по вул. Героїв Сталінграду, 111 у м. Дніпро, є неспроможними зважаючи на те, що вказаний предмет було виявлено та вилучено у межах і з дотриманням процедури, передбаченої ст. 237 КПК України, у присутності двох понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , у місці, про яке слідчий дізнався з первинних показань обвинуваченого, наданих 21.12.2015 р.

Відповідно до ч. 7 ст. 237 КПК України здійснення при проведенні огляду фотографування, звуко- чи відеозапису є не обов`язком, а правом слідчого, прокурора, у зв`язку з чим доводи обвинуваченого про незаконність того, що при виявленні та вилученні вказаного ножа така фіксація не здійснювалася, колегія суддів оцінює критично як такі, що не грунтуються на процесуальному законі.

Посилання обвинуваченого на те, що із даним ножем не проводились експертизи, а його зв`язок із інкримінованими ОСОБА_11 злочинами не має підтвердження, спростовуються матеріалами справи, а саме висновком експерта від 02.02.2016 року № 91, відповідно до якого результати серологічного й цитологічного досліджень дають можливість припустити, що кров на складаному ножі, вилученому в ході огляду ділянки місцевості, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , могла походити від потерпілого ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 245-248).
Доводи цього апелянта про те, що у клопотанні про продовження строку тримання його під вартою сторона обвинувачення зазначала у якості одного з головних ризиків те, що у межах досудового розслідування не виявлене знаряддя вчинення злочину предмет, за допомогою якого були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_9 , - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зміст вказаного процесуального документа, який має процедурний характер, не може братися до уваги при оцінці даного доказу з точки зору його допустимості. У той же час виявлення та вилучення цього предмету саме 22.12.2015 р., із дотриманням при цьому вимог процесуального закону, підтверджується матеріалами справи.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на необґрунтованість прийняття судом до уваги як доказу протоколу впізнання його дружиною потерпілого ОСОБА_12 по фотографії, оскільки остання не була на місці пригоди, а отже не знала особу нападника, а також не змогла описати його одяг та вказати, яка саме його рука була забинтована, суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Так, ОСОБА_12 впізнала обвинуваченого як особу, з якою 19.12.2015 р. спілкувалася у лікарні, та яка, на її думку, є причетною до нападу на її чоловіка, у зв`язку з чим відсутність цього свідка саме на місці нападу на ОСОБА_9 не має значення для оцінки вказаного письмового доказу. Крім того, згідно протоколу від 21.12.2015 р. ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_11 за формою носа, формою губ та загальними рисами обличчя (т. 1 а.с. 56, 57).

Доводи обвинуваченого щодо безпідставного, на його думку, взяття судом до уваги показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не змогли впізнати особу, яка вчинила напад, ані по одягу, ані по голосу, колегія суддів оцінює критично, оскільки дійсно жодний з цих свідків не бачив нападника достатньо близько та чітко, аби у майбутньому його впізнати, втім їх показання щодо обставин, очевидцями яких вони були, у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими судом доказами, дають достатні підстави для висновку про винуватість ОСОБА_11 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Посилання обвинуваченого на те, що висновки суду про спрямованість його умислу на вбивство ОСОБА_9 і про те, що він не довів його до завершення, вважаючи потерпілого мертвим, є помилковими, колегія суддів вважає неспроможними.

Так, спрямованість дій ОСОБА_11 саме на заподіяння смерті потерпілому підтверджується поза розумним сумнівом характером дій обвинуваченого: тим, що він наніс ОСОБА_9 не менше 14 ударів ножем у життєво важливі органи голову та спину навколо хребта, при цьому він наносив ці удари як всередині автомобіля потерпілого, так і ззовні, наздогнавши останнього у той час, коли ОСОБА_9 , намагаючись врятуватися, салон автомобіля покинув, та припинив обвинувачений свої дії лише після того, як потерпілий перестав рухатись та подавати ознаки життя.

Той факт, що через деякий час ОСОБА_11 , зрозумівши, що смерть ОСОБА_9 від його дій не настала, не довів свій первинний злочинний умисел до кінця та під погрозою використання гострого ріжучого предмету заволодів грошовими коштами цього потерпілого, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо спрямованості первинного умислу обвинуваченого та на кваліфікацію його дій в частині посягання на життя ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Посилання обвинуваченого на те, що згідно протоколу огляду місця події від 19.12.2015 р. з багажного відділення автомобіля потерпілого було вилучено купюру номіналом 100 грн. з плямами бурого кольору, що ймовірно походили від крові потерпілого, втім з даною купюрою не було проведено будь-яких експерти, її походження не з`ясовувалося, а також вона не може бути доказом його винуватості, оскільки він згідно показанням свідків та потерпілого, що у цій частині узгоджуються з його власними показаннями, до багажного відділення автомобіля не підходив та його не відчиняв, колегія суддів оцінює критично.

Так, згідно протоколу огляду місця події від 19.12.2015 р., при огляді місця вчинення нападу на ОСОБА_9 у задньому багажному відділенні автомобіля ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , було виявлено та вилучено купюру номіналом 100 грн. що була забруднена та мала на собі сліди рідини бурого кольору (т. 1 а.с. 14-29).

Відповідно до висновку експерта від 12.02.2016 року № 114, на представленій для дослідження грошовій купюрі 100 гривень (об`єкти № 18, 19) встановлена наявність крові людини. Отриманий результат не виключає можливості походження сліду крові (об`єкти № 18-21) від ОСОБА_9 . Можливість присутності в цих слідах крові ОСОБА_11 виключається (т. 1 а.с. 250-253).
Крім того, всупереч доводам апелянта у цій частині, показання як потерпілого ОСОБА_9 , так і свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не свідчать про те, що ОСОБА_11 не відкривав багажне відділення автомобіля ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 . Натомість свідок ОСОБА_14 показала, що 19 грудня 2015 року, приблизно о 03 годині 05 хвилин, вона, перебуваючи за місцем свого мешкання, по АДРЕСА_4 , прокинулась від почутих криків про допомогу, а коли подивилась у вікно, то побачила біля будинку автомобіль таксі, чоловіка, який просив про допомогу, як вона зрозуміла - водія таксі, та ще одного чоловіка, який щось шукав у автомобілі. Згідно відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, після нападу на ОСОБА_9 чутно звуки відкривання та закривання дверей автомобіля, що узгоджується з показаннями ОСОБА_14 про те, що другий чоловік ( ОСОБА_11 ) обшукував автомобіль.
З урахуванням наведеного колегія суддів критично оцінює версію обвинуваченого про те, що він не відчиняв багажне відділення автомобіля ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , та не може мати відношення до виявленої у ньому купюри номіналом 100 грн., як таку, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Версія цього апелянта про те, що грошовими коштами ОСОБА_9 заволоділа інша особа, яка і загубила купюру номіналом 100 грн. у багажному відділенні автомобіля, колегією суддів оцінюється критично зважаючи на те, що присутність іншої особі на місці подій не має будь-якого об`єктивного підтвердження та спростовується показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , відеозаписом з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, та показаннями самого ОСОБА_9 , який чітко вказує на ОСОБА_11 як на особу, що, погрожуючи йому ножем, заволоділа належними йому грошовими коштами у розмірі 400, 00 грн.
Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що звинувачення його у спробі заволодіння належним потерпілому автомобілем ВАЗ 111830 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 , є безпідставним, оскільки він не має посвідчення водія та будь-яких навичок керування транспортними засобами, колегія суддів вважає неспроможними.

Так, змістом відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, поза розумним сумнівом підтверджується, що ОСОБА_11 мав достатні навички керування автомобілем, аби привести його в рух, що він і зробив, втім у подальшому не впорався з керуванням в умовах необхідності достатньо складного маневрування для виїзду із вузького проїзду, що закінчувався тупиком, внаслідок чого здійснив наїзд передньою частиною автомобіля на рослинність та змушений був цей автомобіль залишити. Крім того, сам обвинувачений в суді першої інстанції не заперечував, що він сів в автомобіль та привів його у рух, хоча і пояснював такі свої дії бажанням лише прибрати його подалі від будинку, намагаючись у такий спосіб ухилитися від кримінальної відповідальності за заволодіння транспортним засобом.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання, то вони не є достатньо обґрунтованими.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_11 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є особливо тяжким та тяжкими злочинами; відсутність обставин, що як обтяжують, так і пом`якшують його покарання; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він є раніше судимим за вчинення тяжкого корисливого злочину, новий злочин вчинив у період умовно-дострокового звільнення, суспільно корисною працею не займається, позитивної соціальної характеристики не має.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у максимальному розмірі відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України; за ч. 2 ст. 187 КК України на строк, наближений до максимального, з конфіскацією особисто йому належного майна; за ч. 2 ст. 289 КК України у максимальному розмірі, з конфіскацією особисто йому належного майна; покарання за сукупністю цих злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі строком на 14 років, з конфіскацією особисто йому належного майна; остаточного покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2010 р. у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією особисто йому належного майна.

Колегія суддів з правильність висновків суду у цій частині погоджується, вважаючи призначене обвинуваченому покарання законним, справедливим, достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, та не вбачає підстав для його пом`якшення.

Апеляційною скаргою обвинуваченого такий висновок не спростовується, оскільки останній не наводить конкретних аргументів у цій частині, обмежуючись загальним висловленням незгоди з призначеним йому покаранням і посиланням на те, що воно не відповідає його особі та ступеню тяжкості кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів приходить до наступного.
Посилання цього апелянта на те, що висновок суду про вчинення його підзахисним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, є безпідставним, оскільки ґрунтується лише на свідченнях потерпілого, які спростовуються показаннями самого ОСОБА_11 , що не дістали належної оцінки, суд апеляційної інстанції вважає неспроможним.

Так, винуватість ОСОБА_11 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, крім показань потерпілого підтверджується й іншими дослідженими судом доказами, зокрема: показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що другий чоловік, тобто ОСОБА_11 , щось шукав в автомобілі, що підтверджує корисливу спрямованість дій останнього; відеозаписом з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, згідно якому в той час, коли ОСОБА_11 намагався уїхати на автомобілі з місця пригоди, чутно гучні крики ОСОБА_9 про допомогу, а після того, як ОСОБА_11 залишив автомобіль, чутно більш тиху мову потерпілого з благальною інтонацією, вочевидь звернуту до особи, яка перебувала поруч із ним, що підтверджує показання ОСОБА_9 у тій частині, що обвинувачений після невдалої спроби заволодіння автомобілем повернувся до нього та, погрожуючи ножем, вимагав гроші, на що він, побоюючись за своє життя, дістав наявні в нього кошти в сумі 400 грн., які кинув на землю.

Достатні підстави для сумнівів у правдивості показань ОСОБА_9 відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, а також не встановлено, що цей потерпілий має будь-які підстави оговорювати обвинуваченого.

Посилання захисника на необґрунтованість висновку суду про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених вище щодо аналогічних доводів апеляційної скарги обвинуваченого.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що позиція захисника у цій частині ґрунтується на тенденційній оцінці змісту відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, що не відповідає його дійсному змісту, та показаннях обвинуваченого про те, що він хотів лише прибрати з прибудинкової дороги, яка має невелику ширину, автомобіль потерпілого, який стояв таким чином, що заважав проїзду інших автомобілів, що є очевидно неспроможними зважаючи на те, що згідно відеозапису з відеореєстратора, встановленого в автомобілі потерпілого, дорога перед цим транспортним засобом була перегороджена бетонним блоком, а отже він стояв у тупику й фізично не міг створювати перешкоду для руху інших автомобілів.

Доводи захисника щодо помилковості кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінченого замаху на умисне вбивство, колегія суддів оцінює критично з міркувань, наведених вище щодо аналогічних доводів апеляційної скарги обвинуваченого, та вважає за необхідне додатково зазначити, що приведені захисником у цій частині міркування про суперечливість висновків суду у цій частині є лише оціночними міркуваннями захисника, в той час як фактично суперечності між висновками суду не вбачається.

Посилання захисника на те, що висновок суду про припинення обвинуваченим нанесення ударів потерпілому ножем саме у зв`язку з тим, що останній перестав подавати ознаки життя, є не більше, ніж припущенням, колегія суддів оцінює критично, оскільки вважає цей висновок правильним і таким, що ґрунтується на належній оцінці досліджених доказів та підтверджених ними обставин справи, зокрема характеру та послідовності дій обвинуваченого.

Доводи захисника щодо неналежної оцінки показань самого ОСОБА_11 не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що вони були судом обговорені, детально проаналізовані у вироку та ґрунтовно відкинуті як спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинені злочини, з чим колегія суддів погоджується.

Посилання захисника на те, що потерпілий ОСОБА_9 цивільного позову до ОСОБА_11 не подав, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними, оскільки згідно ч. 1 ст. 128 КПК України вчинення такої процесуальної дії є правом обвинуваченого, що використовується ним на власний розсуд. Як факт пред`явлення потерпілим у кримінальному провадженні цивільного позову, так і факт утримання від його пред`явлення не мають значення для оцінки обґрунтованості обвинувачення.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки посилання цього апелянта на відсутність в матеріалах провадження технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, не знайшло підтвердження, а решта доводів даної апеляційної скарги має формальний характер і не свідчить про наявність передбачених процесуальним законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного вироку суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2017 року, щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.) зарахувати ОСОБА_11 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 21.03.2017 року до 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4