Номер провадження: 11-сс/785/1626/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , - представника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 1.09.2017 р. про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000798 від 17.06.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

встановив:
Зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_9 в рамках кримінального провадження №0000798 та накладений арешт на автомобіль марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 та заборонено користування ним (експлуатація).

Мотивуючи необхідність задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя послався в ухвалі на приписи ч.ч. 1 та 2 ст. 170, ч. 2 ст. 171, ст. 173 КПК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , зазначив, що вважає ухвалу слідчого судді незаконною, у зв`язку з суттєвими порушеннями законодавства, з таких підстав:

- слідчий суддя порушив вимоги ст.ст. 131, 132 КПК України щодо необхідності накладення арешту на транспортний засіб, як на речовий доказ, вказавши, що вилучений транспортний засіб може бути використаний як доказ у кримінальному провадженні, оскільки міг зберегти на собі сліди злочину;

- слідчий суддя фактично позбавив ОСОБА_8 права власності на його транспортний засіб та не навів жодних доказів наявності підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження шляхом накладання арешту на транспортний засіб;

- поза увагою слідчого судді залишився той факт, що ОСОБА_8 не має жодного відношення до ввезення тютюнових виробів на територію України, адже він здійснював тільки перевезення вантажу на прохання невстановленої особи та не знав і не міг знати вміст картонних коробок, які завантажили у його автомобіль, а тому даний автомобіль не може вважатись знаряддям вчинення злочину, а державний кордон України він взагалі ніколи не перетинав;

- слідчим суддею грубо порушені вимоги ст. 170 КПК України, оскільки транспортний засіб, на який накладено арешт, не є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки не є знаряддям вчинення злочину (на даному транспортному засобі тютюнові вироби не ввозились на територію України), не зберіг на собі сліди кримінального правопорушення (цигарки були вилучені), не є об`єктом кримінально протиправних дій (таким об`єктом є тютюнові вироби та дії посадових осіб, які допустили їх ввезення на територію України);

- також слідчий суддя не врахував вимоги, передбачені ч. 4 ст. 132 КПК України, щодо наявності у слідчих органів можливості у будь-який час оглянути транспортний засіб «Ford Transit» держ. знак НОМЕР_2 , що виключає необхідність накладання арешту на даний автомобіль, а факт зміни чи не зміни власника транспортного засобу, жодним чином не вплине на наявність в діях посадових осіб, які допустили ввезення на територію України тютюнових виробів без акцизних марок, складу кримінального правопорушення, яке має підтверджуватись іншими документальними доказами;

- окрім того, слідчим суддею, при вжитті заходів забезпечення кримінального провадження, грубо порушено вимоги процесуального законодавства, а саме: не доведено необхідність накладання арешту на транспортний засіб; відсутня правова підстава для арешту майна; санкція статті кримінального Закону не передбачає конфіскації або спеціальної конфіскації і в кримінальному провадженні не заявлено цивільний позов, а також накладання арешту суттєво порушує права та законні інтереси ОСОБА_8 ;

Посилаючись на наведені доводи, адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, а також зобов`язати ст. слідчого 2-ого СВ управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_10 повернути вказаний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію власникові.

Прокурор в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надавав.

Заслухавши доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Мотивуючи необхідність задоволення клопотання, слідчий суддя, пославшись на положення ч. 1 ст. 98 КПК України зазначив, що під час проведення досудового розслідування є необхідність в забезпеченні кримінального провадження шляхом арешту автомобілю «Ford Transit» держ. знак НОМЕР_2 , який має статус речового доказу.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Так, слідчий у клопотанні зазначив, що необхідність накладення арешту на зазначений автомобіль полягає у тому, що у разі його повернення, він може зникнути, чи його може бути переобладнано, а також використано для здійснення незаконної діяльності на території України.
Слідчий також зазначив у клопотанні, що особа, яка наполягає на законності використання автомобілю «Ford Transit» держ. знак НОМЕР_2 для перевезення заборонених товарів на території України, не надала жодних документів на підтвердження права власності на транспортний засіб.
Аналіз змісту клопотання слідчого та ухвали слідчого судді показав, що у зазначених процесуальних документах, окрім загальних формулювань, не доведено, у який спосіб автомобіль «Ford Transit» держ. знак НОМЕР_2 , є речовим доказом у кримінальному провадженні за ст. 364 ч. 2 КК України.

Відповідно до приписів ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, показав, що слідчим суддею, при розгляді клопотання, були допущені істотні порушення вимог КПК України, які унеможливили постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім цитування змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення.

Більш того, клопотання слідчого про про накладення арешту на автомобіль марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 неодноразово розглядалось слідчими суддями, та навіть апеляційним судом Одеської області.

При цьому, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2017 року було задоволено скаргу ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 та зобов`язано слідчого, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження №0000798 від 17.06.2017 року негайно повернути володільцю зазначений транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію.
Незважаючи на існування зазначеного судового рішення, прокурорОСОБА_9 повторно звернувся із клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 , яке на думку апеляційного суду є необґрунтованим.

Апеляційний суд вважає, обґрунтованими доводи апелянта про відсутність в матеріалах доданих до клопотання будь-яких доказів відношення ОСОБА_8 до ввезення тютюнових виробів на територію України, тому твердження прокурора у клопотанні про можливий перетин зазначеним транспортним засобом кордону України з порушенням митних правил, є лише припущенням.

Більш того, з момент обшуку зазначеного транспортного засобу, а саме з 17.06.2017 року пройшло більше трьох місяців, тому орган досудового розслідування мав можливість перевірити причетність ОСОБА_8 до ввезення тютюнових виробів на територію України, та вжити заходи щодо притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, натомість будь-яких доказів слідчому судді не надано.

Враховуючи, що ухвала слідчого судді не відповідає наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовитита вказаний вище транспортний засіб - повернути його власнику.

При цьому, в клопотанні прокурора ОСОБА_9 питання щодо накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію власникові автомобіля марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 не ставилося.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись ст.ст. 170-173, 370, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд-

ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 ,адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2017 року про арешт майна- скасувати.

Постановити нову хвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_9 в рамках кримінального провадження №0000798 про накладення арешту на автомобіль марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 із забороною користування ним (експлуатація), - відмовити.

Автомобіль марки «Ford Transit», держ. знак НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_8 .

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4