АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури міста Києва ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року про відмову в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 23 листопада 2017 року між обвинуваченою ОСОБА_6 та прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , та про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000151 від 07 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 23 листопада 2017 року між обвинуваченою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої
та прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 07 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України.
Таке рішення суд мотивував недотриманням вимог ч. 7 ст. 474 КПК України.
Так, всупереч вимогам ст. 472 КК України в угоді про визнання винуватості вказано формулювання обвинувачення без його правової кваліфікації із зазначенням статті Особливої частини КК України.
Суд зазначає, що угода не підлягає затвердженню, враховуючи положення ч. 7 ст. 474 КПК України, оскільки сторони угоди погодили покарання, застосувавши норми закону, які на час укладення угоди про визнання винуватості були змінені на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» № 1492-УІІІ від 07.09.2016 року.
Також суд вказав на невідповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті фактично відсутнє формулювання обвинувачення стосовно кожного з наведених складових.
Суд зазначив, що у викладенні формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 314 КК України не зазначено, яким саме способом незаконно введено в організм іншої особи психотропну
З посиланням на формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 307 та ч. 1 ст. 314 КК України суд звертає увагу на те, що вказані розділи містять ідентичну інформацію та робить висновок щодо ідеальної сукупності злочинів.
Окрім того в ухвалі висловлено сумнів щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 307 КК України з огляду на невстановлену кількість раніше придбаного лікарського засобу, а також невстановлений досудовим слідством час і місце вчинення певних дій.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та направити обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості, укладеною 23 листопада 2017 року між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 , до Дніпровського районного суду м. Києва для організації розгляду у підготовчому судовому засіданні в іншому складі суду.

На підтвердження своїх вимог апелянт вказує, що під час винесення судового рішення від 08 грудня 2017 року суд вийшов за межі наданих повноважень, ухваливши повернути обвинувальний акт прокурору для виконання вимог, зазначених у мотивувальній частині ухвали, оскільки відповідно до вимог ч. 3 п. 1 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Також прокурор вказує на те, що всупереч доводам суду з приводу відсутності правової кваліфікації, то перший аркуш угоди, укладеної між прокурором та обвинуваченою (передостанній абзац) містить посилання на формулювання обвинувачення, при цьому вказується, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 307 КК України, тобто є вказівка на правову кваліфікацію із зазначенням статті Особливої частини КК України. Крім того, такі посилання на правову кваліфікацію із зазначенням статті Особливої частини КК України, містить також і п. 2 вищевказаної угоди.

Окрім цього, з приводу доводів щодо неправильного формулювання узгодженого сторонами покарання в апеляції зазначено, що дійсно стороною захисту при підготовці тексту угоди була допущена зазначена механічна помилка та у речення зайво було включено формулювання «на постійне місце проживання»,яка пояснюється використанням застарілої редакції КК України.

Апелянт стверджує, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 291 КК України, оскільки містить всі відомості, передбачені цією статтею.

Зокрема, при формулюванні обвинувачення слідчим прямо зазначено на спосіб незаконного введення в організм іншої особи психотропної речовини, а дії обвинуваченої ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за сукупністю злочинів, а саме за ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 307 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченої та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.
Висновок, викладений у в ухвалі суду, щодо підстав відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 , ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та відповідає вимогам закону.
Так, в угоді про визнання винуватості, укладеною між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_9 23 листопада 2017 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 472 КПК України відсутня правова кваліфікація обвинувачення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 надійшло до суду з обвинувальним актом, проте в угоді про визнання винуватості відсутні дані про беззастережне визнання обвинуваченою її винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень.
За відсутності в угоді про визнання винуватості правової кваліфікації обвинувачення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність в угоді зазначено, що обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні зобов`язується беззастережно визнати свою винуватість в обсязі підозри, яке зазначено у тексті угоди. Таке формулювання беззастережного визнання обвинуваченою її винуватості, на думку колегії, є неприпустимим, оскільки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 472 КПК України.
Посилання в апеляції прокурора на те, що угода містить посилання на статті Кримінального кодексу України, за якими ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення, не можуть бути взятими до уваги, оскільки посилання на статтю закону про кримінальну відповідальність не є правовою кваліфікацією обвинувачення, позаяк не містить відповідних кваліфікуючих ознак кримінальних правопорушень, передбачених диспозицією певної статті Кримінального кодексу України та встановлених досудовим розслідуванням.
З угоди про визнання винуватості убачається, що сторони узгодили покарання за ч. 1 ст. 314, ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 307 КК України, а також остаточне покарання за правилами ст. 70 КК України.
Так, за ч. 1 ст. 314 КК України узгоджено покарання у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 307 КК України із застосуванням вимог ст. 69 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням вимог ст. 69 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. При цьому при визначенні ОСОБА_6 остаточного покарання за правилами ст. 70 КК України узгоджено призначення лише основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, а згадка про додаткове покарання у виді конфіскації майна відсутня.
Також згідно з угодою на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільняється від відбування основного покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Отже, зазначеною угодою не вирішено питання щодо призначення та відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, узгодженого сторонами за ч. 2 ст. 307 КК України.,
Окрім того, угодою встановлено покладення на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4 ст. 76 КК України, проте серед інших покладено обов`язок, не передбачений чинною редакцією вказаного закону, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Отже, викладене в угоді про примирення узгоджене покарання та питання щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання і покладення обов`язків, передбачених законом при звільнення від відбування покарання, не відповідає вимогам ст. ст. 70, 75, 76 КК України.
Такі умови угоди про визнання винуватості, на думку колегії суддів, порушують права обвинуваченої ОСОБА_6 , а тому суд відповідно до вимог п. 1 та ч. 3 ст. 474 КПК України ухвалив рішення про відмову в затвердженні угоди про визнання винуватості.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо "механічних помилок", допущених при викладенні узгодженого покарання, є неспроможними, оскільки питання щодо узгодженого покарання, підстав звільнення від відбування покарання та обов`язків, які покладаються на особу при звільненні від відбування покарання, є суттєвими умовами угоди, які можуть вплинути на права, свободи чи інтереси сторін. Як було зазначено в цій ухвалі, невідповідність умов угоди про визнання винуватості вимогам ст. ст. 70, 75, 76 КК України порушують права обвинуваченої ОСОБА_6 .
Отже, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року в частині в частині відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 , є законною і обґрунтованою, а відтак, підстав для скасування ухвали в цій частині немає.
Частиною сьомою статті 474 КПК України встановлено, що у разі відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.
Пунктом першим частини третьої статті 314 КПК України передбачено право суду у разі відмови в затвердженні угоди повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 надійшло до суду з обвинувальним актом, то суд продовжив розгляд провадження у загальному порядку.
Позаяк угода про визнання винуватості розглядалась у підготовчому судовому засіданні, то після вирішення питання, передбаченого п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд перейшов до розгляду інших питань, в межах повноважень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, одним з яких є питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.
Вищенаведені зауваження стосуються доводів апеляційної скарги прокурора про те, що після відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості суд мав повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 надійшло до суду з обвинувальним актом, керуючись вимогами ч. 7 ст. 474 КПК України у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано продовжив розгляд провадження у загальному порядку та вирішив, у тому числі, питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

При цьому колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора, не може погодитись з рішенням, яке ухвалив суд в частині дотримання вимог ст. 291 КПК України.

Обвинувальний акт у кримінальному провадження щодо ОСОБА_6 за формою відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить відомості, передбачені вказаною статтею.

Зокрема, обвинувальний акт містить формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 314, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 КК України, викладеному поепізодно.

Формулювання обвинувачення в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 викладено у такому виді, як це вважали необхідним слідчий, який складав обвинувальний акт, та прокурор, який затвердив обвинувальний акт.

Посилання в ухвалі суду на відсутність певних обставин у викладенні формулювання обвинувачення, ідентичність інформації при формулюванні обвинувачення за різними статтями КК України, а також невідповідність у кваліфікації дій обвинуваченої з урахуванням не встановлених певних обставин кримінального провадження свідчить про те, що суд першої інстанції при проведенні підготовчого засідання вдався до розгляду питань, які є предметом розгляду кримінального провадження по суті та вийшов за межі повноважень, передбачених у статті 314 КПК України.

Отже, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року в частині повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не може вважатись законною і обґрунтованою, а тому підлягає до скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури міста Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року в частині повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 07 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України, скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції.

В решті ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11-кп/796/612/2018
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1