АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а :
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, направлено прокурору за місцем затвердження обвинувального висновку для організації проведення додаткового розслідування.
Органами досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 22 листопада 2009 року приблизно о 21 год. у ОСОБА_5 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння на подвір`ї дачного будинку АДРЕСА_1 , де він на той час тимчасово проживав, виник злочинний умисел на таємне викрадення, розташованого на подвір`ї біля дачного будинку, електронасосу для подачі води із свердловини на поверхню землі, який належить власнику дачної ділянки ОСОБА_6 , з метою в подальшому продати електронасос, а виручені грошові кошти витратити на власні потреби, тобто з корисливого мотиву.
Реалізуючи свій злочинний умисел, у вказаний час, ОСОБА_5 , користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, керуючись в своїх діях корисливим мотивом, перебуваючи на подвір`ї дачного будинку, розташованого на дачній ділянці АДРЕСА_1 , повторно, ____________________________________
Справа №11/796/92/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
таємно викрав, шляхом вільного доступу, відкривши кришку корпусу старого холодильника, який використовувався в якості накриття, та демонтувавши руками з місця кріплення, належний власнику дачного будинку ОСОБА_6 , водяний електронасос «Pedrollo 2СР», вартістю 2000 грн., який помістив в свою спортивну сумку та залишив місце скоєння злочину, а в послідуючому розпорядився викраденим водяним насосом на власний розсуд, заподіявши своїми злочинними діями потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму вартості викраденого у нього майна.
Крім того, у ОСОБА_5 16.02.2010 року приблизно о 08 год. 30 хв., під час його перебування в стані алкогольного сп`яніння в дачному будинку АДРЕСА_1 , виник злочинний умисел на таємне викрадення мобільного телефону, що належить ОСОБА_8 , з метою послідуючого продажу телефону та витрати виручених грошових коштів на власні потреби, тобто з корисливого мотиву, оскільки мобільний телефон випав з одягу у ОСОБА_9 та упав на підлогу в житловій кімнаті вказаного будинку, чого ОСОБА_10 не помітив.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, керуючись в своїх діях корисливим мотивом, повторно, таємно викрав, підібравши з підлоги в житловій кімнаті вищевказаного будинку належний ОСОБА_8 мобільний телефон «MOTOROLA V-177», вартістю 350 грн., з сім-картою «Лайф», вартістю 35 грн., та залишком коштів на рахунку сім-карти в сумі 19 грн. 50 коп., тобто всього викрав чуже майно та цінності на загальну суму 404 грн. 50 коп. Після чого ОСОБА_5 викрадене майно помістив до кишені свого одягу та залишив місце скоєння злочину, в послідуючому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, та заподіяв своїми діями потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму вартості викраденого у нього майна.
Такі дії ОСОБА_5 органами досудового слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Направляючи кримінальну справу для організації проведення додаткового розслідування, суд першої інстанції послався на те, що при проведенні досудового слідства по даній кримінальній справі в порушення закону слідчими органами не було належним чином з`ясовано особу ОСОБА_5 , оскільки останній за вказаною в обвинувальному висновку адресою не проживає, що свідчить про допущену органом досудового слідства неповноту та неправильність досудового слідства, яка не може бути усунута у судовому засіданні.

На вказане судове рішення прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подав апеляцію, в якій, вважаючи постанову суду незаконною, винесеною з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, просить її скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що направляючи справу на додаткове розслідування, суд послався на неможливість встановлення місцеперебування обвинуваченого, однак, відповідно до ст. 249 КПК України, якщо місцеперебування обвинуваченого невідомо, то, навіть при попередньому розгляді справи, провадження у справі зупиняється до розшуку особи, а не направляється для проведення додаткового розслідування.
Таким чином, на думку апелянта, підстав для направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування не вбачається.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України (1960 року), повернення судом справи на додаткове розслідування зі стадії судового розгляду допускається лише тоді, коли неповнота або неправильність досудового слідства не може бути усунута в судовому засіданні.
Досудове слідство в усякому разі визнається неповним, якщо під час його провадження, всупереч вимогам статей 22 і 64 КПК України (1960 року), не були досліджені або поверхнево чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема, не були з`ясовані з достатньою повнотою дані про особу обвинуваченого.
Перевіривши наведені в постанові суду підстави направлення справи на додаткове розслідування, колегія суддів вважає, що органом досудового слідства дійсно допущено істотну неповноту з`ясування передбачених законом обставин, яку суд першої інстанції позбавлений можливості усунути в судовому засіданні в силу своїх процесуальних можливостей та покладання зазначеного обов`язку, згідно ст. 22 КПК України (1960 року), на органи досудового слідства та прокурора.
Як вбачається з матеріалів справи, кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, надійшла на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва 29 вересня 2010 року.
З матеріалів справи видно, що слідчими органами в обвинувальному висновку вказана адреса, за якою проживає обвинувачений ОСОБА_5 , а саме: АДРЕСА_2 . При цьому, під час досудового слідства ОСОБА_5 була обрана міра запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року ОСОБА_5 був засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Відповідно до повідомлення Стрижавської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (№81), ОСОБА_5 звільнився 29 липня 2013 року по закінченню строку покарання та вибув за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 110).
Однак, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2014 року вказаний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року відносно ОСОБА_5 був скасований, а справу повернуто на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду, яка 29 липня 2014 року надійшла на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.
Між тим, від часу повторного надходження справи на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва, підсудний ОСОБА_5 виклики суду не отримував та відповідно до суду не з`являвся.
Оголошений Дніпровським районним судом м. Києва 29 жовтня 2014 року розшук підсудного ОСОБА_5 не дав позитивних результатів.
Так, відповідно до матеріалів Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві, Відділом карного розшуку закрито ОРС категорії "Розшук" щодо розшуку ОСОБА_5 , оскільки місцезнаходження останнього встановлено 25.09.2016 року, та який пояснив, що з`явиться до суду, а оскільки 25.09.2016 року є вихідним днем, то доставити ОСОБА_5 до суду не виявилось можливим.
При цьому, згідно долученого до вказаних матеріалів пояснення ОСОБА_5 від 25.09.2016 року, він не має постійного місця проживання і живе на вулиці, де прийдеться, та зобов`язується з`явитись по першому виклику до суду (т. 3 а.с. 80-83).
Між тим, після відновлення Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі, підсудний ОСОБА_5 повторні виклики суду не отримував та відповідно до суду не з`являвся, у зв`язку з чим щодо ОСОБА_5 неодноразово були застосовані заходи примусового приводу, у відповідь на які були направлені рапорти про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 тривалий час не проживає і його місце знаходження невідоме.
З наведеного випливає, що під час досудового слідства з достатньою повнотою не були з`ясовані дані про особу обвинуваченого, а саме - місце його проживання, а судом вичерпані всі можливості одержання даних щодо місцезнаходження та місця проживання ОСОБА_5 і це перешкоджає суду об`єктивно та всебічно розглянути кримінальну справу, з урахуванням чого колегія суддів приходить до висновку, що суд правильно направив справу щодо ОСОБА_5 прокурору для додаткового розслідування.
Доводи прокурора про те, що суд необґрунтовано направив справу на додаткове розслідування, оскільки у цьому разі, коли місцеперебування обвинуваченого невідомо, то провадження у справі зупиняється до розшуку особи, є безпідставними.
Так, Кримінально-процесуальним кодексом України (1960 року) передбачено, що суддя не вправі повернути справу на додаткове розслідування із зазначених вище підстав лише зі стадії попереднього розгляду, а, як вбачається з матеріалів справи, справа направлена на додаткове розслідування із стадії судового слідства.
При цьому колегія суддів, звертає увагу на те, що можливість усунення в судовому засіданні неповноти, допущеної при розслідуванні справи, визначається в кожному разі залежно від того, чи може суд виконати дії, необхідні для встановлення істини в справі. Разом з тим, як було зазначено вище, законодавець передбачив, що саме органи досудового слідства повинні правильно встановити фактичне місце проживання обвинуваченого. Колегія суддів вважає, що районний суд, застосовуючи примусові приводи та оголосивши підсудного в розшук, вжив всі можливі заходи для розгляду кримінальної справи, однак, протягом майже двох років з моменту оголошення в розшук, місце його проживання правоохоронними органами не було встановлено, що унеможливлює розгляд кримінальної справи судом, який в силу специфіки своєї роботи, не може забезпечити явку в судові засідання ОСОБА_5 , а тому і не може усунути неповноту допущену органами досудового слідства.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано направив кримінальну справу на додаткове розслідування, у зв`язку з чим апеляцію прокурора, як безпідставну, слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без зміни.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366, 382 КПК України (1960 року), колегія суддів,
апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року про направлення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, прокурору для проведення додаткового розслідування - без зміни.

Судді:
__________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3