Ухвала
Іменем України
12 лютого 2018 року

м. Київ
Справа № 127/23468/16-к

Провадження № 51- 3575ск18
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 23 листопада 2007 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі;
- 30 травня 2008 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч.2 ст.186 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;
- 24 грудня 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч.2 ст. 289 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі,
на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року,
встановив:
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.289 КК України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 10 липня 2016 року близько 04:20 год., проходячи повз магазин «Склад №7», розташованого по вул. Немирівське шосе, 75 у м. Вінниці, та помітивши на охоронюваній території даного магазину мопед марки «Ямаха Jog» в корпусі чорного кольору, номер рами SA 11 j - НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_6 , проник на територію вище вказаного магазину, повторно, незаконно заволодів вказаним транспортним засобом та в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Звернувши викрадене майно на свою користь, ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 24 тис. 708 грн 69 коп., з яких вартість мопеду у непошкодженому стані, згідно висновку експерта № 1876/15-21 від 28 липня 2016 року, становить 23 тис. 580 грн, а вартість відновлювального ремонту ? 1 тис. 128 грн 69 коп.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 просить змінити судові рішення та звільнити засудженого ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість. На обґрунтування своїх доводів посилається на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також на те, що:

- суди першої й апеляційної інстанцій не врахували належним чином, що він вину визнав в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, надавши правдиві покази, відшкодував потерпілому в повному обсязі матеріальну і моральну шкоду, примирився з потерпілим, який не подавав щодо нього цивільного позову про відшкодування шкоди та просив в суді першої інстанції не призначати ОСОБА_5 суворе покарання;
- суду касаційної інстанції необхідно звернути увагу на те, що ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні дружину, яка перебуває у стані вагітності, на утриманні знаходиться також малолітня дитина;
- призначене ОСОБА_5 покарання є надмірно суворим і його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із долученої копії вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання, приймаючи до уваги роз`яснення зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, врахував те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в психіатра і нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, визнав вину, відшкодував завдану потерпілому матеріальну шкоду.
Поряд з цим, судом враховано ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, злочин вчинив повторно.
Тому, з урахуванням положень статей 50, 65 КК, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_5 основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке за своїм розміром відповідно до санкції ч.2 ст.289 КК України є мінімальне, не застосовуючи при цьому положення закону, передбачені ст.75 КК.
На думку Суду, доводи у скарзі про те, що суди не врахували належним чином: визнання ОСОБА_5 вини в повному обсязі, також, що він активно сприяв розкриттю злочину, надавши правдиві покази, відшкодував потерпілому в повному обсязі матеріальну і моральну шкоду, примирився з потерпілим, який не подавав щодо нього цивільного позову про відшкодування шкоди, та прохання у скарзі до суду касаційної інстанції про врахування даних, які не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, а саме того, що засуджений має на утриманні дружину, яка перебуває у стані вагітності, з урахуванням вищезазначеного, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного покарання.

Доводи у скарзі про те, що потерпілий ОСОБА_6 просив в суді першої інстанції не призначати ОСОБА_5 суворе покарання, що не враховано судами, не є переконливими, оскільки, як вбачається із вироку суду, потерпілий зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, а щодо визначення міри покарання покладається на розсуд суду.
Під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції доводи засудженого, які аналогічні доводам касаційної скарги адвоката ОСОБА_4 , належним чином перевірено й спростовано.
В той же час, дані про особу ОСОБА_5 , який будучи неодноразово засудженим за вчинення тяжких корисливих злочинів до покарання у виді позбавлення волі, не зробив належних висновків і не став на шлях виправлення та через незначний проміжок часу, сам не врахувавши тих обставин, що має на утриманні дружину і малолітню дитину, знову вчинив тяжкий корисливий злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення та відсутність обґрунтованих підстав для застосування положень ст.75 КК.

За таких обставин враховуючи, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3