Дата документу Справа № 1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-о/778/2/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження за заявою засудженого ОСОБА_7 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року та ухвали цього ж суду від 16 червня 2000 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

в с т а н о в и л а:
до Апеляційного суду Запорізької області надійшла заява засудженого ОСОБА_7 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року та ухвали цього ж суду від 16 червня 2000 року, яка обґрунтована наступним.
Вироком Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року ОСОБА_7 був засуджений за ч. 1 ст. 142, ч. 1 ст. 101, ст. 94, п. «з» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстріл, з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.
Ухвалою Верховного Суду України від 08 квітня 1999 року, зокрема касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволена частково. Вирок Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року щодо ОСОБА_7 змінений. Перекваліфіковано дії ОСОБА_7 за епізодом від 21.11.1997 року зі ст. 142 ч. 1 на ст. 141 ч. 2 КК України і за цим законом призначено йому покарання 4 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 94, 93 п. «з», 101 ч. 1, 140 ч. 2, 3, 141 ч. 2 КК України, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. В решті вирок залишений без зміни.
Ухвалою Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року, на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року та статті 58 Конституції України і статей 6, 54 КК України (в редакції 1960 року), призначене засудженому ОСОБА_7 покарання за вироком Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року у виді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.
29.12.1999 року рішенням Конституційного Суду України міру покарання розстріл визнано неконституційною та скасовано як міру покарання.
Згідно норм кримінального права особа підлягає кримінальній відповідальності відповідно до закону, який діяв на момент вчинення злочину, дізнання, досудового слідства чи судового розгляду. Тобто, діяв Кримінальний кодекс України (в редакції 1960 року), де санкція ст. 93 передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або виключна міра покарання розстріл. Ніякої згадки про такий вид покарання як довічне позбавлення волі не було.
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, якими вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Аналогічні положення закріплені як в КК України (в редакції 1960 року), так і в діючому КК України.
Таким чином, засуджений вважає, що після скасування розстрілу як виду покарання, єдиний вид покарання, який міг бути застосований до нього позбавлення волі на строк від 8 до 15 років.
Між тим, Запорізький обласний суд, замінивши йому своїм рішенням покарання у виді розстрілу на покарання у виді довічного позбавлення волі, порушив не тільки вимоги кримінального закону, а й Конституції України. Тобто, Запорізький обласний суд невірно застосував кримінальний закон, що в свою чергу призвело до порушення його конституційних прав та свобод.
Щодо строків звернення до суду про перегляд рішення за нововиявленими обставинами зазначає, що строків давності захисту конституційних прав та свобод не існує.
Виходячи із висновку Ради Науково-Правових Експертиз при інституті держави права ім. В.М. Корецького, в якому зазначено, що: «Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність». Дана норма при її застосуванні була конкретизована у п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, а саме: «Положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення».
Враховуючи вищевикладене, з 29 грудня 1999 року, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, в санкції ст. 93 КК України втратило чинність положення «або смертною карою». Тобто, з цього моменту санкція ст. 93 КК України набула наступного виду: «карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років, з конфіскацією майна, у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті». 22 лютого 2000 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», який набрав чинності 29.03.2000 року. Згідно цього Закону до Кримінального кодексу України було внесено новий вид покарання довічне позбавлення волі і, відповідно з 29 березня 2000 року санкція ст. 93 КК України набула наступного вигляду: «карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті».
Таким чином, засуджений вважає, що в період з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року санкція ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) в якості максимальної міри покарання за даний злочин передбачала 15 років позбавлення волі, з урахуванням пункту «а» цієї статті щодо можливості конфіскації майна. Тобто, вважає, що вирок Запорізького обласного суду не був приведений у відповідність до правових норм існуючого на той момент закону.
Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року як незаконну та привести вирок Запорізького обласного суду у відповідність до діючого на той момент закону в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, оскільки в цей період не було такого покарання як довічне позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність заяви та судових рішень; заслухавши засудженого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які підтримали заяву; прокурора, яка просила провадження за апеляційною скаргою засудженого закрити у зв`язку з непідсудністю даного провадження Апеляційному суду Запорізької області; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи заяви, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Частина перша статті 463 КПК України передбачає, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин.

Тобто, мова йде про інстанційну підсудність здійснення кримінальних проваджень за правилами ст. 33 КПК України.

Частиною 4 ст. 31 КПК України, яка регулює повноваження суду апеляційної інстанції (другої інстанції), не передбачено право розглядати (переглядати) кримінальні справи (кримінальні провадження) в якості суду першої інстанції.

Оскільки на даний час апеляційні суди діють в Україні виключно як суди апеляційної інстанції, тому слід прийти до висновку, що Апеляційний суд Запорізької області не вправі проводити судовий розгляд за правилами, передбаченими для кримінального провадження в суді першої інстанції, як того вимагає ст. 466 КПК України.

Згідно з висновками Верховного суду України, викладеними в ухвалі від 21.04.2015 року, постановленої за результатами розгляду відповідної заяви захисника ОСОБА_9 в інтересах певного засудженого, апеляційний суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, не є судом першої інстанції, а тому позбавлений можливості здійснити кримінальне провадження за нововиявленими обставинами в порядку глави 34 КПК України.

Таким чином, у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, апеляційний суд не є судом першої інстанції, а тому позбавлений можливості здійснити кримінальне провадження за нововиявленими обставинами за заявою засудженого ОСОБА_7 . Тому, на підставі ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 463 КПК України, розгляд заяви ОСОБА_7 про перегляд вироку відносно нього повинен відбуватись в суді першої інстанції за місцем вчинення злочинів.

На підставі викладеного та, враховуючи, що главою 34 КПК України «Провадження за нововиявленими обставинами» закриття провадження не врегульовано, апеляційний суд, відповідно до положень п. 6 ст. 9 КПК України, застосовуючи загальні засади кримінального провадження, вважає за необхідне апеляційне провадження закрити, що не позбавляє засудженого права звернутися з відповідною заявою до належного суду.

Керуючись ст. ст. 9, 31, 32, 33, 424, 463 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційне провадження за заявою засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18 січня 1999 року та ухвали цього ж суду від 16 червня 2000 року стосовно нього закрити.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4